Постанова

Іменем України

11 січня 2023 року

м. Київ

справа № 569/20694/20

провадження № 61-5193св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:Рівненська міська рада, ОСОБА_3 , Управління містобудування та архітектури Рівненської міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.;

Лисак Ірини Володимирівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року у складі судді Галінської В. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.;

Нечипорук Алли Володимирівни на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.;

ОСОБА_2 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Рівненська міська рада, ОСОБА_3 , Управління містобудування та архітектури Рівненської міської ради, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, про знесення самочинного будівництва та звільнення земельної ділянки.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала те, що у 2015 році вона зверталася до суду з таким самим позовом до цієї ж відповідачки, і спір було вирішено на її користь.

02 листопада 2018 року ухвалено рішення, яке набрало законної сили (справа № 569/10027/15-ц). Вважає, що обставини, встановлені у попередньому судовому рішенні, є преюдиційними при вирішенні даного спору.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач - квартири АДРЕСА_2 , на яких розташовані будинки, є суміжними. Проте їх спільна межа в натурі не встановлена, є умовною та проходить посередині спільного двору, розміщеного між будинками. Після з`ясування обставин у Головному управлінні Держгеокадастру у Рівненській області виявлено, що самочинно збудована відповідачкою господарська будівля розташована на межі і на частині земельної ділянки позивачки по всій довжині цієї будівлі. Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області у Рівненській області актом № 810 від 17 листопада 2015 року встановлено, що на умовній межі, яка є спільною для двох земельних ділянок та їх розділяє, розміщені поспіль дві самочинно збудовані господарські будівлі: перша від житлових будинків, яка і є матеріальним предметом вимоги, - прямокутної форми, одноповерхова, розмірами 5,3 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундаменти - бетонні, стіни - дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи; друга розташована за першою і не є предметом вимоги - прямокутної форми, двоповерхова, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота - 5 м, фундаменти - бетонні, стіни зведені зі звичайної керамічної цегли, перекриття - дерев`яні балки, покрівля - азбестоцементні листи.

Також зазначала, що при вирішенні попередньої справи вона просила суд зобов`язати відповідача знести самочинно збудовану господарську будівлю в цілому (без вказівки про її розмір та інших технічних даних), проте з урахуванням акту № 810 від 17 листопада 2015 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області вона уточнила вимоги, просивши зобов`язати знести господарську будівлю, що знаходиться у АДРЕСА_3 біля будинків № № 21 і АДРЕСА_4 з технічними характеристиками: розмірами 3,65 м х 2,95 м, висотою 3,2 м, фундаменти - бетонні, стіни - дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, перекриття - дерев`яні балки, покрівля - азбестоцементні листи, та звільнити захоплену земельну ділянку, зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі. При цьому, уточнюючи позов, вона допустила описку, зазначивши замість фактичної довжини цієї будівлі, що вказана в акті № 810 від 17 листопада 2015 року, цифрою 5,3 м, довжину іншої будівлі, зазначеної в цьому ж акті цифрою 3,65 м.

У 2020 році вона звернулася до суду за виправленням описки, однак ухвалою Рівненського міського суду, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, у задоволенні цієї заяви відмовлено. Рішення суду у попередній справі, станом на час пред`явлення цього позову, виконане шляхом знесення лише частини спірної будівлі та шляхом звільнення лише частини земельної ділянки, а частина спірної будівлі та земельної ділянки довжиною 1, 65 м продовжують порушувати її право на приватизацію тієї ж земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача повністю звільнити самовільно захоплену частину належної позивачу земельної ділянки на АДРЕСА_3 шляхом знесення збудованої між будинками АДРЕСА_4 і АДРЕСА_4 господарської будівлі прямокутної форми, одноповерхової, розмірами (довжиною та шириною) 5,3 м х 2,95 м, висотою 3,2 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня

2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд вказав про відсутність правових підстав для цього, оскільки позивачем не наведено та не доведено яким саме чином, станом на даний час, ОСОБА_2 порушуються її права та які саме. Як у рішенні суду у справі № 569/10027/15-ц, так і у цій справі відсутні докази, які підтверджують, що наявність спірної будівлі порушує право позивачки ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки. Вказівка позивача про те, що спірна будівля є безумовно самочинною, зокрема у залишковій її частині, є необґрунтованою. Позивачка не надала суду доказів, що наявна будівля за адресою АДРЕСА_5 є залишковою частиною будівлі, яка знесена на підставі рішення суду у справі № 569/10027/15-ц.

З акту державного виконавця від 26 жовтня 2020 року видно, що господарська будівля на АДРЕСА_3 розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м - знесена, а земельна ділянка приведена у попередній стан. Цей факт не свідчить про те, що будівля, яка на даний час знаходиться на АДРЕСА_3 є саме частиною встановленого судом самочинного будівництва, і що це саме залишкова частина будівлі.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повністю звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки на АДРЕСА_3 шляхом знесення самочинно збудованої між будинками АДРЕСА_4 і АДРЕСА_4 господарської будівлі прямокутної форми, одноповерхової, розмірами 1,65 м х 2,95 м, висотою 3,20 м, фундамент - бетонний, стіни - дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Суд апеляційної інстанції вказав про те, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що з акту № 810 від 17 листопада 2015 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області вбачається, що на земельній ділянці, яка належить до земель житлової і громадської забудови Рівненської міської ради, розташоване самочинне будівництво - господарська будівля, яка складається із двох секцій та має такі технічні характеристики: перше приміщення прямокутної форми, двоповерхове, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 5 м. Фундаменти - бетонні, стіни зведені зі звичайної керамічної цегли, перекриття - дерев`яні балки, покрівля - азбестоцементні листи. Друге приміщення - прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 5,3 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундамент - бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Разом з тим, 03 червня 2008 року Інспекцією Державної архітектурно-будівельної комісії у Рівненській області притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності на підставі статті 97 КУпАП за самовільне будівництво сараю на земельній ділянці на АДРЕСА_3 .

Суд апеляційної інстанції врахував, що позивачка при пред`явленні позову у справі № 569/10027/15-ц просила зобов`язати відповідачку знести самочинну добудову на АДРЕСА_3 біля будинків АДРЕСА_4 і АДРЕСА_4 та зобов`язати звільнити самовільно захоплену земельну ділянку за цією адресою.

22 січня 2016 року ОСОБА_1 подано заяву про уточнення вимог, де вона остаточно просила зобов`язати ОСОБА_2 знести спірну самочинно збудовану господарську будівлю, яка має такі технічні характеристики: приміщення прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундаменти - бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи. Зобов`язати відповідача звільнити самовільно захоплену земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_6 і АДРЕСА_4 , зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі, що має такі технічні характеристики: приміщення прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундаменти - бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Тобто позивачкою при уточненні вимог одна з характеристик приміщення, а саме довжина, помилково зменшена до 3,65 м замість 5,3 м.

Про цей факт свідчить подана представником ОСОБА_1 заява про виправлення описки, оскільки саме така величина зазначена в акті № 810 від 17 листопада 2015 року, складеному головним інспектором Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області. Проте суд не погодився із наявністю описки, відмовивши 30 вересня 2020 року у задоволенні поданої заяви. Правильність таких висновків підтверджено постановою Рівненського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Саме на ці обставини посилалася позивачка при пред`явленні цього позову, зазначаючи, що характеристики, які підлягають врахуванню судом змінилися в частині довжини - 1,65 м (5, 3 м первісної довжини - 3, 65 м довжини, що вже виконано).

Суд апеляційної інстанції констатував про те, що обставини, які встановлені у справі 569/10027/15-ц, мають преюдиційне значення при вирішенні спірних правовідносин, а тому позов є обґрунтованим.

Таким чином спірна будівля, з характеристиками: приміщення прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 1,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м; фундаменти - бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи, є залишковою стосовно попередньої будівлі з характеристиками: приміщення прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3, 20 м; фундаменти - бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи), яка вже демонтована.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суб`єктивні цивільні права ОСОБА_1 порушуються тим, що їй створюються перешкоди і вона не може користуватися спірною земельною ділянкою, спірна будівля обмежує проїзд (доступ) до квартири, а також не може реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування домоволодіння.

Додатковою постановою Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року здійснено розподіл судових витрат у справі.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору за пред`явлення позову, 1 216,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 5 000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У червні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У червні 2022 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу та змінити її в цій частині, стягнувши з відповідачки на користь позивачки, крім витрат з оплати судового збору, вартість витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 20 000 грн.

У липні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.

Апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що права позивачки є порушені та останньою не доведено факт самочинного будівництва.

Рішення у справі у справі № 569/10027/15-ц виконано, а виконавче провадження закінчено.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував принцип преюдиції до обставин, які не були предметом розгляду у справі, яку суд апеляційної інстанції вважав такою, що встановила преюдиційні обставини без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, та не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності, на чому наполягала відповідачка під час розгляду справи, що суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 911/1437/17 та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року мотивована тим, що судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.

Судами попередніх інстанцій не з`ясовано коло осіб, чиї права та інтереси вирішуються у цій справі, зокрема ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які разом з нею та ОСОБА_2 отримали дозвіл на приватизацію спірної земельної ділянки, щодо якої вже сформований кадастровий номер.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 20 серпня 2019 року у справі № 910/13209/18, від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17.

Апеляційним судом не надано оцінки пропуску позивачкою строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права (щодо строків позовної давності) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 911/1437/17.

Також заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що справу розглянуто апеляційним судом за її відсутності.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року мотивована тим, що апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов безпідставного висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі не відповідає критерію розумності, необхідності таких витрат і є непропорційними щодо складності справи.

На думку заявника, суд оцінює співмірність витрат на правничу допомогу лише за наявності доказів не співмірності, поданих особою, яка оскаржує їх розмір, а не встановлюється судом.

Додаткова постанова у справі ухвалена апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 235/4969/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 07 вересня 2021 року у справі № 910/5998/20, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Касаційна скарга ОСОБА_2 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року мотивована тим, що питання розподілу судових витрат у справі розглянуто за її відсутності, що позбавило її права надати свої заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд не мав права розглядати питання розподілу судових витрат у справі у порядку письмового провадження, без виклику сторін, враховуючи, що по суті справу було переглянуто у порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18 та постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 360/3690/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 902/844/18, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.

Провадження у суді касаційної інстанції

21 червня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року .

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

03 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року та додаткової постанови Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

03 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року.

17 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

18 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

30 листопада 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Доводи відзивів на касаційні скарги

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу на вказане судове рішення апеляційного суду залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - квартира

АДРЕСА_7 і АДРЕСА_6 розташовані в одному подвір`ї на земельній ділянці, яка є власністю Рівненської міської ради.

03 червня 2008 року Інспекцією Державної архітектурно-будівельної комісії у Рівненській області притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності на підставі статті 97 КУпАП за самовільне будівництво сараю на земельній ділянці на АДРЕСА_6 .

З акту № 810 від 17 листопада 2015 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області вбачається, що на зазначеній земельній ділянці, яка належить до земель житлової і громадської забудови Рівненської міської ради, розташоване самочинне будівництво - господарська будівля, яка складається із двох секцій та має такі технічні характеристики: перше приміщення прямокутної форми, двоповерхове, розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 5 м. Фундаменти - бетонні, стіни зведені зі звичайної керамічної цегли, перекриття - дерев`яні балки, покрівля - азбестоцементні листи. Друге приміщення - прямокутної форми, одноповерхове, розмірами 5,3 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундамент - бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Рішенням Рівненського міського суду від 02 листопада 2018 року у справі № 569/10027/15-ц, залишеним постановою Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду 18 березня 2020 року без змін, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Рівненська міська рада, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, Державна інспекція сільського господарства у Рівненській області, ОСОБА_3 , про знесення самовільного будівництва та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_2 знести самочинно збудовану господарську будівлю на АДРЕСА_5 , яка має такі технічні характеристики: приміщення прямокутної форми одноповерхове розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку на АДРЕСА_6 , біля будинку АДРЕСА_6 і АДРЕСА_4 , зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі прямокутної форми одноповерхової розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені зі звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Матвійчук І. О. від 29 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 60948462 виконавчий лист № 569/10027/15-ц, виданий 19 березня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовану господарську будівлю на АДРЕСА_5 , яка має наступні технічні характеристики: приміщення прямокутної форми одноповерхове розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля азбестоцементні листи фактично виконано (т. 1, а.с. 110-11).

Згідно із постановою головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Матвійчук І. О. про закінчення виконавчого провадження ВП № 60948628 виконавчий лист № 569/10027/15-ц, виданий 19 березня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5 , зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі прямокутної форми одноповерхове розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля азбестоцементні листи, виконано у повному обсязі (т. 1, а.с. 108-109).

07 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про виправлення описки, де просив виправити допущену у рішенні Рівненського міського суду від 02 листопада 2018 року у справі 569/10027/15-ц, виклавши абзаци (пункти) 2 та 3 резолютивної його частини у такій редакції: «Зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 , знести самочинно збудовану господарську будівлю на АДРЕСА_5 , яка має наступні технічні характеристики: приміщення прямокутної форми, одноповерхове розмірами 5,3 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундаменти бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи. Зобов`язати відповідачку, ОСОБА_2 , звільнити самовільно захоплену земельну ділянку за адресою АДРЕСА_5 , зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі, яка має наступні технічні характеристики: приміщення прямокутної форми, одноповерхове розмірами 5,3 м х 2,95 м, висота 3,20 м. Фундаменти бетонні, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи.»

Заява мотивована тим, що у акті № 810 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, що складений 17 листопада 2015 року головним інспектором будівельного нагляду відділу з нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування УДАБІ у Рівненській області Стародубом А. В. технічні характеристики приміщення визначені саме з такими розмірами.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відмовлено, з посиланням на те, що саме такі розміри приміщення зазначалися позивачкою у прохальній частині позовної заяви.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року залишена без змін. Апеляційний суд зазначив, що як видно зі змісту рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2020 року, в його резолютивній частині суд жодних помилок щодо розміру спірного приміщення не допустив і виклав цю частину судового рішення у точній відповідності до прохальної частини позову. Справу розглянуто в межах заявлених вимог.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Виходячи із змісту статті 376 ЦК України, позов про знесення самочинного будівництва споруди може бути пред`явлений будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує її права.

Право на пред`явлення такого позову, безумовно, має особа, якій право володіння і користування земельною ділянкою, на якій зведена споруда, належить на законній підставі. Це випливає зі змісту статті 391 ЦК України, де закріплено правило, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Такою особою може бути не тільки власник земельної ділянки, але і особа, яка має інше речове право на земельну ділянку.

Перевіряючи наявність у позивача права на пред`явлення вимоги про знесення самочинного будівництва, суду доцільно пропонувати особі, що звертається до суду з такими вимогами, надати документи, що свідчать про наявність у позивача відповідних прав на конкретну земельну ділянку.

Вимоги про знесення самочинного будівництва, як правило, пред`являє власник земельної ділянки, на якій зведена споруда, або особа, яка має інше речове право на земельну ділянку.

Також вимагати знесення самочинного будівництва можуть відповідні органи державної влади або органи місцевого самоврядування.

Місцевим судам слід враховувати, що вимоги органу державної влади або органу місцевого самоврядування можуть бути мотивовані тільки публічним інтересом.

Окрім питання щодо належного позивача, суду при встановленні факту самочинного будівництва необхідно визначити, хто в даному випадку повинен відповідати перед позивачем як відповідач, оскільки саме на відповідача судом покладається обов`язок по знесенню самочинного будівництва.

Отже, у такій категорії справ суд повинен визначити належного позивача та відповідача, встановити факт порушеного права та факт здійснення самовільного будівництва.

У справі № 569/10027/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10 лютого 2014 року, а ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_6 .

Зазначені будинки розташовані в одному дворі на земельній ділянці, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови Рівненської міської ради Рівненської області.

Порядок користування вказаною земельною ділянкою не визначався.

Під час розгляду справи № 569/10027/15-ц встановлено факт порушення прав та інтересів Рівненської міської ради, як власника земельної ділянки.

Матеріали справи, яка є предметом перегляду, також не містять доказів того, що земельна ділянка, на якій розташовані зазначені вище будинки, перебуває у приватній власності.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачкою ОСОБА_1 не наведено та не доведено відповідними доказами яким чином, станом на час звернення до суду з позовом, відповідачкою ОСОБА_2 порушуються її права та які саме.

Як у рішенні Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2018 року у справі № 569/10027/15-ц, так і у справі, яка переглядається у касаційному порядку, відсутні докази на підтвердження того, що наявність спірної будівлі порушує право позивачки ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки.

Отже, слушними є висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_1 , у межах заявлених вимог у цій справі, не доведено належними, достовірними та достатніми доказами наявність станом на день звернення до суду, порушення її прав.

Таким чином правильними є висновки місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий суд, залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно, всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Водночас суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

За таких обставин постанова апеляційного суду не може вважатися такою, що відповідає наведеним вище нормам матеріального і процесуального права, та підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року

У касаційній скарзі на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 посилався на те, що апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов безпідставного висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі не відповідає критерію розумності, необхідності таких витрат і є непропорційним щодо складності справи. Суд оцінює співмірність витрат на правничу допомогу лише за наявності доказів не співмірності, поданих особою, яка оскаржує їх розмір, а не встановлюється судом.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вважає, що додаткова постанова у справі ухвалена апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 235/4969/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 07 вересня 2021 року у справі № 910/5998/20, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

У касаційній скарзі на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року ОСОБА_2 посилалась на те, що питання розподілу судових витрат у справі розглянуто за її відсутності, що позбавило її права надати свої заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу. Апеляційний суд не мав права розглядати питання розподілу судових витрат у справі у порядку письмового провадження, без виклику сторін, враховуючи, що по суті справу переглянуто у порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Вважає, що додаткова постанова у справі ухвалена апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18 та постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 360/3690/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 902/844/18, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.

З урахуванням того, що постанова Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року підлягає скасуванню, а додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, то додаткова постанова Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року також підлягає скасуванню.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вважає за необхідне надавати оцінку доводам касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо оскарження додаткової постанови Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року необхідно задовольнити, касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року задовольнити частково, а касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року залишити без задоволення.

Отже, постанова Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року та додаткова постанова Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року підлягають скасуванню, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з положеннями частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення, сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 689,10 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а сплачений ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 696,60 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 у розмірі 50 % (848,30 грн), оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Касаційні скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 17 травня 2022 року та додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2022 року скасувати, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 689,10 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят дев`ять гривень десять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 848,30 грн (вісімсот сорок вісім гривень тридцять копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук