Справа № 348/349/22
Провадження № 22-ц/4808/111/23
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.,

секретаря Працун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Матолич В.В. в м. Надвірна, у справі за позовом Надвірнянської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів - орендної плати за користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року Надвірнянська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів - орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Надвірнянської міської ради від 19.06.2014 № 1801-41/2014 між Надвірнянською міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди землі № 16-06/14 від 19.06.2014, згідно якого останньому передано в оренду земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів, що знаходиться по АДРЕСА_1 , терміном до 19.06.2019. На даній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна - гараж, реєстраційний № 240, загальною площею 139,1 м.кв. Зазначена земельна ділянка є комунальною власністю позивача. ФОП ОСОБА_2 подав заяву про припинення дії договору оренди землі № 16-06/14 від 19.06.2014 у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно (гараж) до відповідача. Рішенням Надвірнянської міської ради від 03.10.2019 № 1551-36/2019 припинено дію договору оренди землі № 16-06/14 від 19.06.2014. Цим же рішенням відповідачу надано в оренду дану земельну ділянку терміном на 5 років та встановлено орендну плату в розмірі 4% нормативно-грошової оцінки землі. Зазначене рішення та два примірники договору оренди землі № 11-10/19 від 03.10.2019 з усіма невід`ємними додатками позивач надіслав відповідачу для підписання. Однак, жодних дій щодо підписання договору оренди з боку відповідача не вчинено, договір оренди землі між сторонами не укладено, орендну плату відповідач не сплачує з 2019 року. Відповідно до витягу з технічної документації нормативно-грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 378 086,13 грн. 16.12.2021 позивачем було проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що на момент обстеження всередині будівлі були розміщені обладнання і технічні засоби для огляду та ремонту транспортних засобів (оглядова яма, підйомники, компресори, домкрати, інше обладнання для ремонту автомобілів тощо) і здійснювалась господарська діяльність. З часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку, однак цього обов`язку він не виконав. Таким чином, відповідач зберіг у себе кошти у вигляді орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою за період з 11.06.2019 (тобто, з моменту переходу до нього права власності на нерухоме майно, розміщене на цій земельній ділянці) по 31.12.2021 в розмірі 38 646,88 грн.

У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою в розмірі 38 646,88 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 21 вересня 2022 року позов Надвірнянської міської ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Надвірнянської міської ради безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га, кадастровий № :08:001:0043, в розмірі 38 646,88 грн та судовий збір в розмірі 2 481 грн.

ОСОБА_1 на вказане рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що 11.06.2019 він став власником гаражу площею 139,1 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказаний гараж знаходиться на земельній ділянці площею 0,12 га, право оренди на яку на даний час зареєстровано за ОСОБА_2 . Позивачем, незважаючи на прийняття рішення від 03.10.2019 №1551-36/2019, не вчинено дій щодо реєстрації припинення права оренди та повернення земельної ділянки від попереднього орендаря. Отже, позов заявлено до неналежного відповідача.

Також апелянт вказує, що він не користується земельною ділянкою площею 0,12 га. По факту ним використовується ділянка площею 0,0397 га. Він замовив схему розподілу земельної ділянки для оформлення права оренди на ту її частину, яка ним фактично використовується. 26.08.2022 ним подано заяву про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з метою подальшого оформлення договору оренди.

Апелянт не погоджується і з розрахунком безпідставно збережених коштів, виходячи зі ставки орендної плати - 4% від нормативної грошової оцінки землі. Вважає, що розмір орендної плати не може бути більшим 12% нормативної грошової оцінки та меншим розміру земельного податку. При цьому сам розмір земельного податку не може бути більшим 3% нормативної грошової оцінки.

На підтвердження розміру нормативної грошової оцінки землі позивачем надано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.07.2019 та витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 09.12.2021. Доказів, які підтверджують розмір нормативної грошової оцінки у 2020 році, матеріали справи не містять, хоча розрахунок безпідставно збережених коштів проведено і за 2020 рік.

Крім того, при визначенні нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки було завищено граничні значення коефіцієнтів, що вплинуло на кінцевий результат оцінки та призвело до необґрунтованого підвищення її вартості і, як наслідок, суми заявленої до сплати. З цього приводу між попереднім власником приміщень та Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області існував судовий спір. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 у справі № 809/1568/17 позов було задоволено. Внаслідок перегляду рішень вищими судами позов було залишено без розгляду з підстав пропуску строку для звернення до суду.

Суд першої інстанції наведені обставини до уваги не взяв, що призвело до неправильного вирішення спору.

Також апелянт зауважує, що на всіх доказах, які подано позивачем, зазначено, що вони посвідчені «Нач. юр. відділу Дем`янчук Я.Б.», проте в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує право вказаної особи засвідчувати вірність документів та/чи представляти позивача в судах. Таким чином, суд прийняв рішення на підставі недопустимих доказів у справі.

Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про передачу справи за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва за місцем його реєстрації та проживання, оскільки даний позов не є позовом, що виник з приводу нерухомого майна, адже стосується стягнення коштів. Також він не перебуває у будь-яких договірних відносинах з Надвірнянською міською радою. Спір не стосується безпосередньо земельної ділянки чи прав на неї.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник Надвірнянської міської ради подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з повним та об`єктивним дослідженням обставин, що мають значення для справи, та дотриманням норм матеріального і процесуального права. Просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Судова повістка щодо судового засідання, призначеного на 26 січня 2023 року направлялася судом ОСОБА_1 за адресою, вказаною ним у апеляційній скарзі, проте конверт з судовою повісткою повернувся на адресу суду без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно із довідкою про доставку електронного документу, судову повістку надіслано ОСОБА_1 в його електронний кабінет та доставлено 10 січня 2023 року.

Представник Надвірнянської міської ради Синяк О.Б. була повідомлена про розгляд справи належним чином - під розписку.

Зазначене свідчить про належне повідомлення учасників справи про розгляд справи судом апеляційної інстанції 26 січня 2023 року, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до рішення чергової сорок першої сесії шостого демократичного скликання Надвірнянської міської ради від 19.06.2014 № 1801-41/2014 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 та надання її в оренду ФОП ОСОБА_2 », міська рада вирішила: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів; надати ФОП ОСОБА_2 вказану земельну ділянку в оренду, на термін 5 (п`ять) років, за рахунок земель транспорту комунальної власності; встановити річну орендну плату за користування земельною ділянкою у розмірі 4324,00 гривень, що становить 4% нормативно-грошової оцінки землі; ФОП ОСОБА_2 в місячний термін оформити договір оренди земельної ділянки та у п`ятнадцятиденний термін з дня укладення договору оренди земельної ділянки, провести його державну реєстрацію у відповідності до вимог чинного законодавства; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 подавати в міську раду документи, що підтверджують сплату орендної плати (а.с. 6).

19 червня 2014 року на виконання зазначеного рішення, Надвірнянська міська рада та ФОП ОСОБА_2 уклали договір оренди землі № 16-06/14 строком на п`ять років, до 19 червня 2019 року.

Пунктом 2 договору передбачено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, у тому числі по угіддях: 0,1200 га землі транспорту, з них 0,0168 га під будівлями і спорудами; 0,1032 га під проїздами, проходами, площадками, яка знаходить на АДРЕСА_1 (земельно-кадастровий № :08:001:0043) (а.с. 7-8).

Факт передачі зазначеної земельної ділянки у користування ФОП ОСОБА_2 підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 19 червня 2014 року (а.с. 9).

За ОСОБА_3 було зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, строк дії якого до 19 червня 2019 року (а.с. 10-11).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 11 червня 2019 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу, № 1080 є власником гаража, площею 139,1 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,12 га з кадастровим номером :08:001:0043, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.06.2019, строк дії речового права (оренди) на земельну ділянку площею 0,1200 га, з кадастровим номером :08:001:0043, за орендарем ОСОБА_2 до 19.06.2019, власником зазначеної земельної ділянки є Надвірнянська міська рада (форма власності комунальна) (а.с. 19-24).

Відповідно до рішення тридцять шостої сесії сьомого скликання Надвірнянської міської ради від 03.10.2019 № 1551-36/2019 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення міської ради від 26.06.2019 №1493-34/2019 та надання в оренду земельної ділянки площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів ОСОБА_1 , у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно», міська рада вирішила: визнати таким, що втратило чинність рішення Надвірнянської міської ради № 1493-34/2019 від 26.06.2019 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 , щодо припинення дії договору оренди №16-06/14 від 19.06.2014 земельної ділянки площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 для обслуговування майстерні по ремонту автомобілів»; припинити з 11.06.2019 дію договору оренди землі від № 16-06/14 від 19.06.2014, у зв`язку з відчуженням будівлі, збудованої (розміщеної) на орендованій земельній ділянці; надати з 12.06.2019 ОСОБА_1 в оренду цю земельну ділянку на термін 5 (п`ять) років, у зв`язку з переходом до нього права власності на будівлю збудовану (розміщену) на земельній ділянці; встановити з 12.06.2019 ОСОБА_1 річну орендну плату за користування земельною ділянкою в грошовому розмірі, що становить 4% нормативно-грошової оцінки землі; укласти із ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки, на умовах, що визначені цим рішенням та провести його державну реєстрацію у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с. 12).

Зазначене рішення сесії засобами поштового зв`язку направлялося ОСОБА_1 разом із договором оренди земельної ділянки для підпису (а.с. 17).

Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 21.12.2021, комісією, створеною розпорядженням міського голови № -325-р від 16.12.2021 проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності, площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 (кадастровий №:08:001:0043), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування майстерні по ремонту автомобілів, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 . Під час обстеження встановлено, що на земельній ділянці розміщена одноповерхова будівля автосервісу та автомагазину, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (а.с. 13).

Відповідно до витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 09.12.2021 та від 02.07.2019 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим № :08:001:0043 становить 378086,13 грн (а.с. 25, 26).

Надвірнянська міська рада надала розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю за ОСОБА_1 за 2019, 2020, 2021 року, відповідно до якого річна орендна плата, яка повинна була вноситись відповідачем становить: 378086,13 x 4% = 15123,44 гривень за 1 рік оренди. Оскільки право власності на нерухоме майно (гараж), яке розташоване на земельній ділянці відповідач набув 11.06.2019, то орендна плата, яка повинна бути внесена відповідачем у 2019 році становить: за період з 11.06.2019 по 30.06.2019 - 840,00 гривень, за період з 01.07.2019 по 31.12.2019 - 7560,00 гривень. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з 2019 року залишилась незмінною. Отже, за період з 11.06.2019 по 31.12.2021 відповідачем безпідставно збережено коштів у вигляді орендної плати в сумі 38646,88 гривень (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач набув у власність гараж, який розташований на земельній ділянці комунальної власності, якою попередній власник нерухомого майна користувався на підставі договору оренди, укладеного з позивачем, відповідач на підставі частини третьої статті 7 Закону України «Про оренду землі» набув також право користування землею на тих умовах, що і попередній власник, а тому до нього перейшло також зобов`язання щодо сплати орендної плати за користування такою земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 ЗК України).

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України, статтею 120 ЗК України та статтею 7 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна гараж) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна гараж), до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19) зазначено, що «однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України). До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда (частина третя статті 7 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці (абзац восьмий частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі»). Після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється що до відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене».

Зазначене свідчить про те, що з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника, у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.

Аналогічний висновок, викладено Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 263/15223/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 638/8597/18, від 10 червня 2020 року у справі № 334/8332/17.

Тому після переходу до відповідача права власності на гараж договір оренди земельної ділянки, на якій він розташований, припинив дію щодо ОСОБА_2 , однак дів на тих самих умовах стосовно відповідача як нового власника гаража, що правильно встановив суд першої інстанції.

За таких обставин, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належного відповідача ОСОБА_2 , який підписав договір оренди землі, не заслуговують на увагу, оскільки відчуживши нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, яка орендувалася ним, він повністю вибув з орендних правовідносин за відповідним договором оренди, який на час відчуження (11.06.2019) зберігав свою чинність. У той же час, відповідач фактично став стороною договору оренди землі, за яким у нього виник обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

По закінченню дії договору відповідач продовжив користування земельною ділянкою, на якій знаходиться його власність, однак договір оренди не уклав.

Згідно із частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 , володіючи об`єктом нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , користується земельною ділянкою під вказаною нерухомістю без переоформлення у належний спосіб права користування земельною ділянкою (укладення договору оренди з міськрадою), дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України та стягнення грошових коштів як безпідставно збережених орендних платежів.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 727/9074/21.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку орендної плати.

Так, статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Абзацом 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Підпунктом 288.4.5. ПКУ передбачено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Пунктом 288.5. ПКУ встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

288.5.1. не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

288.5.3. може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

За змістом даної норми орендна плата повинна бути не менша 3% нормативної грошової оцінки та не більша 12%, що відповідає розміру встановленому відповідачу.

Щодо відсутності даних про нормативну грошову оцінку землі за 2020 рік, слід зазначити, що як вбачається з розрахунку позивача, ним вказано, що така з 2019 року не змінювалася, відповідно, право відповідача в цій частині не порушено (а.с.5).

Слід звернути увагу на те, що позиція відповідача щодо необхідності сплачувати орендну плату дещо суперечлива, оскільки в скарзі апелянт вказує про намір здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим номером № :08:001:0043 на дві окремі ділянки площею 0,0397 га та площею 0,0803 га (а.с. 99), не заперечуючи факту користування спірною ділянкою.

Щодо правильності визначення позивачем локальних коефіцієнтів для правильності розрахунку нормативної грошової оцінки, то для спростування застосованих позивачем коефіцієнтів відповідачем не представлено належних доказів. Рішення суду, на яке посилається апелянт скасовано, а інші докази не представлено.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності колегія суддів вважає також необґрунтованими.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів щодо нерухомого майна викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення орендної плати за користування нерухомим майном земельною ділянкою, то територіальна підсудність цієї справи визначається за правилами частини першої статті 30 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням майна земельної ділянки, а не за місцем реєстрації відповідача, що правильно встановив суд першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення на підставі недопустимих доказів, так як на всіх доказах, які подано позивачем, зазначено, що вони посвідчені «Нач. юр. відділу Дем`янчук Я.Б.», а в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує право вказаної особи засвідчувати вірність документів та/чи представляти позивача в судах.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 має право вчиняти від імені Надвірнянської міської ради дії (повноваження надаються виключно для самопредставництва в судах) (а.с. 183). Зазначене підтверджується правомірність дій останнього щодо засвідчення вірності документів, поданих до суду.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин