провадження № 22-ц/824/374/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», поданою представником - адвокатом Цимбалом Сергієм Юрійовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» про стягнення боргу по заробітній платі, компенсації середньомісячного заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (відповідач), відповідно до якого просив: стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 293,37 грн., компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку в розмірі 27 619,83 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6 539,75 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наказу за №360-к від 20.05.2021 року позивача було звільнено з 20.05.2021 року з посади водія транспортних засобів за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. При звільненні, всупереч ч. 1 ст. 116 КЗпП України, позивачеві не було виплачено заробітну плату, в тому числі компенсація за невикористану відпустку. Також позивач вважає, що з відповідача, окрім заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, підлягає стягненню компенсація середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.05.2021 року по 28.07.2021 року та моральна шкода, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди, задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 293,37 грн., компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку в розмірі 27 619,83 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6 539,75 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди, публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», через представника - адвоката Цимбала Сергія Юрійовича, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 17 293,37 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6 539,75 грн., компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку в розмірі 12 964.41 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в стягненні зазначених сум.

При цьому апелянт просить апеляційний суд прийняти докази погашення ПАТ «НТК «Електронприлад» спірної заборгованості в сумі 23 833 грн. 12 коп., які не були оцінені судом першої інстанції з причин, що не залежали від відповідача, дослідити та оцінити їх, встановити відповідні обставини.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправильно обраховано середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні. Посилається на правову позицію Верховного суду, викладену в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 592/4741/17, від 27 червня 2019 року в справі № 686/22673/16-ц. Окрім того, апелянт вважає необґрунтованим та недоведеним заявлений позивачем розмір моральної шкоди.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження, направленій разом з копією апеляційної скарги та додатками до неї на електронну адресу сторони зазначеною нею у матеріалах справи, як засіб для зв`язку та повідомлення, позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на адресу суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 61 452,95 грн. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Щодо вимог позову про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку судом першої інстанції встановлено таке.

На підставі наказу за №154-к від 20.04.2015 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до ПАТ Науково-технічний комплекс «Електронприлад», що підтверджується копією наказу №154-к від 20.04.2015 року.

Наказом № 360-к від 20.05.2021 року позивача було звільнено з 20.05.2021 року з посади водія транспортних засобів за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

20.05.2021 року позивач із вказаним вище наказом про звільнення ознайомився, про що розписався.

При звільненні, всупереч ч. 1 ст. 116 КЗпП України, позивачеві не було виплачено заробітну плату за наступні періоди: березень 2020 року - 4 078,63 грн.; жовтень 2020 року - 1 509,63 грн.; листопад 2020 року - 1 787,78 грн.; квітень 2021 року - 3 789,29 грн.; травень 2021 року - 12 667,79 грн.

Заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачем склала 23 833,12 грн., в тому числі 6 539,75 грн. компенсації за невикористану відпустку за 25 днів, що підтверджується копією довідки від 07.07.2021 року за № 420/862.

При звільнені позивачу крім заборгованості по заробітній платі у розмірі 17 293,37 грн., не було також виплачено компенсацію за невикористану відпустку 25 днів у розмірі 6 539,75 грн., що підтверджується розрахунковим листком за травень 2021 року. Встановлені обставини сторонами не заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість із виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підтверджується копією довідки від 07.07.2021 року за №420/862, тому сума заборгованості із виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку не оспорюється і підлягає до стягнення.

Однак, апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може, враховуючи таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судом першої інстанції при встановленні розміру заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, в тому числі компенсації за невикористану відпустку за 25 днів, було взято до уваги довідку від 07.07.2021 року за №420/862.

Проте, колегією суддів встановлено, що апелянтом до апеляційної скарги було додано докази, направлення до суду першої інстанції доказів щодо погашення вказаної заборгованості, які відсутні в матеріалах справи та не були досліджені судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Заявляючи клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів погашення заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, в тому числі компенсації за невикористану відпустку за 25 днів, та їх дослідження судом апеляційної інстанції, відповідач посилався на те, що 06 жовтня 2021 року ним було направлено на адресу суду першої інстанції відзив на позовну заяву в даній справі, що підтверджується накладною № 6170 та описом вкладення до неї від 06 жовтня 2021 року кур`єрської служби ТОВ «Двадцять п`ять годин». До відзиву було додано копію довідки про стан заборгованості станом на 06 жовтня 2021 року, копії платіжних доручень, які підтверджують часткове погашення заборгованості з виплати заробітної плати позивача в сумі 16 457 грн. 08 коп. Актуальна сума заборгованості станом на жовтень 2021 року складала 7 376 грн. 04 коп. Також після направлення відзиву і закінчення 60-денного строку розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, 24 грудня 2021 року відповідач виплатив позивачеві залишок заборгованості, що також підтверджується платіжним дорученням.

Вирішуючи питання про прийняття поданих до апеляційної скарги доказів, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

У матеріалах справи відзив на позовну заяву відсутній. Проте, до апеляційної скарги додано копії накладної № 6170 та опису вкладення до неї від 06 жовтня 2021 року кур`єрської служби ТОВ «Двадцять п`ять годин».

До копії відзиву на позовну заяву апелянтом додано:

- засвідчену копію платіжного доручення №1844 від 08 червня 2021 року, згідно якої Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за квітень 2021 року в розмірі 3 789 грн. 29 коп.;

- засвідчену копію платіжного доручення №2932 від 22 липня 2021 року, згідно якої Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за травень 2021 року в розмірі 12 667 грн. 79 коп.;

- засвідчену копію довідки Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» про стан заборгованості на 06 жовтня 2021 року, згідно якої станом на 06 жовтня 2021 року заборгованість із виплати заробітної плати перед працівником - ОСОБА_1 склала 7 376 грн. 04 коп.(березень 2020 року - 4 078 грн. 63 грн; березень 2020 року - 1 509 грн. 63 коп.; листопада 2020 року - 1 787 грн. 78 коп.).

Окрім того, до апеляційної скарги додано:

- засвідчену копію платіжного доручення №5809 від 24 грудня 2021 року, згідно якої Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за листопад 2020 року в розмірі 1 787 грн. 78 коп.;

- засвідчену копію платіжного доручення №5814 від 24 грудня 2021 року, згідно якої Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за жовтень 2020 року в розмірі 1 509 грн. 63 коп.;

- засвідчену копію платіжного доручення №6037 від 24 грудня 2021 року, згідно якої Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» перерахувало ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2020 року в розмірі 4 078 грн. 63 коп.;

За встановлених обставин апеляційний суд вважає, що докази, які були вчасно направлені до суду першої інстанції, однак відсутні в матеріалах справи з причин, що не залежали від сторони відповідача, і подані ним до апеляційного суду, як нові докази, враховуючи, що вказані докази мають виключне значення для правильного вирішення справи, підлягають дослідженню та врахуванню апеляційним судом, як неподані з поважних причин.

Таким чином, апелянтом надано докази, які підтверджують погашення відповідачем заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачем в розмірі 23 833,12 грн., в тому числі 6 539,75 грн. компенсації за невикористану відпустку за 25 днів ще до ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

Отже, зважаючи на повне погашення відповідачем заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, в тому числі компенсації за невикористану відпустку за 25 днів, тобто відсутність такої заборгованості на час ухвалення судового рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.

Що стосується доводів апелянта щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то на думку апеляційного суду вони теж частково заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Так, задовольняючи позовну вимогу про стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що при обчисленні розміру середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції в частині визначеного розміру середнього заробітку за затримку розрахунку.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст,27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими порядком.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 р. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз.1 п.8 р. IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Як видно з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.05.2021 року по 28.07.2021 року, визначивши при цьому розмір середньоденного заробітку 563,67 грн. З таким розміром погодився суд першої інстанції і даний розмір не заперечується відповідачем, що вбачається зі змісту апеляційної скарги.

При цьому, судом першої інстанції було помилково встановлено, що за час затримки у виплаті заробітної плати за період з 21.05.2021 року по 28.07.2021 року минуло 49 робочих днів.

Так, відповідно до копії наказу Генерального директора ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» від 29 січня 2021 року №08 «Про продовження строку дії наказу №61 від 12 червня 2020 року «Про встановлення неповного робочого тижня» продовжено по 30 червня 2021 року строк дії Наказу № 61 від 12 червня 2020 року «Про встановлення неповного робочого тижня», згідно якого з 01 вересня 2020 року встановлено режим роботи підприємства на умовах неповного робочого тижня: робочі дні - понеділок, вівторок, середа, згідно розпорядку робочого дня на підприємстві.

Враховуючи викладене, за період з 21.05.2021 року по 28.07.2021 року кількість робочих днів складає загалом 36 ( з 21.05.2021 року по 30.06.2021 року - 16 днів, з 01.07.2021 року по 28.07.2021 року - 20 днів). Середньоденна заробітна плата становить 563 грн. 67 коп.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2021 року по 28.07.2021 року складає 20 292 грн. 12 коп. (36 робочих днів х 563,67 грн. 00 коп.).

Отже, оскаржуване рішення суду в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 27 619,83 грн. слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за затримку розрахунку до 20 292 грн. 12 коп.

Що ж до доводів апелянта стосовно необхідності вираховувати кількість робочих днів для обрахунку середнього заробітку, який підлягає до стягнення за березень, квітень 2021 року (26 днів: 13х2), то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки суперечать нормам діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, який втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані через усвідомлення того, що він втратив роботу та нормальні життєві зв`язки, які пов`язані із нею, у нього загострились хронічні хвороби. Суд першої інстанції вважав, що всі зазначені моральні страждання нанесені йому незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на його здоров`ї в майбутньому.

Задовольняючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оцінюючи глибину, тривалість душевних страждань, кількість часу та зусиль витрачених для вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права, систематичність порушення прав позивача, тяжкість та вимушеність змін життєвих і виробничих стосунків, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням вимог розумності, справедливості, виваженості, вважав, що позивачу завдано моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Однак колегія суддів не може повною мірою погодитися з розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, беручи до уваги наступне.

Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що:

1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».

Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Отже, враховуючи вищевикладені положення та те, що судом встановлено порушення відповідачем обов`язку перед позивачем щодо своєчасного проведення зі звільненим працівником повного розрахунку, виплати всіх сум, що йому належали, апеляційний суд погоджується з наявністю підстав для компенсації ОСОБА_1 моральної шкоди.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, не може повною мірою погодитися з розміром моральної шкоди в сумі 10 000 грн., яку просить стягнути позивач.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року, № 68490/01, «STANKOV v. BULGARIA»).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, характером правопорушення, тривалості та глибини душевних страждань, враховуючи вимоги розумності і справедливості, та не надання позивачем жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, зокрема, загострення в нього хронічних хвороб внаслідок затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням вимог розумності, справедливості, виваженостідоведеним є розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 1 000,00 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повною мірою ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду частково не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу по заробітній платі - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні даної позовної вимоги; в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 27 619,83 грн. до 20 292,12 грн. та моральної шкоди з 10 000,00 грн. до 1 000,00 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Ураховуючи, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 908 грн. 00 коп.

При цьому, зважаючи на те, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» підлягає частковому задоволенню на 68,72 %, що становить 32 160 грн. 83 коп. (100% - 46 797 грн. 53 коп. (17 293,37 грн. + 6 539,75 грн. + 12 964,41 грн. + 10000 грн.)), судові витрати відповідача по сплаті судового збору за апеляційне оскарження в розмірі 935 грн.97 коп. підлягають компенсації за рахунок держави.

А відтак, шляхом взаємозарахування судових витрат (935 грн. 97 коп. - 908 грн. 00 коп. = 27 грн. 97 коп.), на користь відповідача за рахунок держави слід компенсувати судові витрати в розмірі 27 грн. 97 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», подану представником - адвокатом Цимбалом Сергієм Юрійовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованості по заробітній платі в розмірі 17 293,37 грн., та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6 539,75 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з 27 619,83 грн. до 20 292 грн. 12 коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає до стягнення з 10 000 грн. 00 коп. до 1 000 грн. 00 коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь держави судового збору в розмірі 908,00 грн. - скасувати.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 27 грн. 97 коп. за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова