ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/721/23 Справа № 409/1828/21 Суддя у 1-й інстанції - О.Ю.Максименко Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2021 року до Білокуракинського районного суду Луганської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що в 2001 році придбав у ОСОБА_3 автомобіль марки ГАЗ-69А 1971 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рама № НОМЕР_3 , зеленого кольору. По усній домовленості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повинні були укласти офіційно договір купівлі-продажу та зареєструвати право власності на позивача. Фактично автомобіль з того часу знаходився у користуванні позивача. За продаж автомобіля позивач передав кошти в розмірі 2000 грн, про що дружина ОСОБА_3 (відповідачка по справі) написала розписку та передала технічний паспорт на даний автомобіль. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 раптово помер. Позивач звернувся до відповідачки з приводу оформлення автомобіля, на що остання йому повідомила, що оформити автомобіль, як спадкове майно, обійдеться дорожче, ніж він сплатив їм кошти, та відмовилася. За часи свого життя ОСОБА_3 та після його смерті спадкоємець відповідачка по справі не мали і не мають претензій до цього часу. У зв`язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності на автомобіль марки ГАЗ-69А 1971 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рама № НОМЕР_3 , зеленого кольору відповідно до ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено в повному обсязі за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 ОСОБА_3 належить автомобіль марки ГАЗ-69А 1971 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рама № НОМЕР_3 , зеленого кольору (а.с.12).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Як вбачається з розписки без дати, ОСОБА_4 отримала кошти за проданий автомобіль марки ГАЗ-69А в розмірі 2000 гривень від покупця ОСОБА_1 . В подальшому планують укласти договір купівлі-продажу на даний автомобіль (а.с.13).

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що протягом тривалого часу відкрито користується вказаним автомобілем, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч.4 ст.344 ЦК України.

Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» №5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України згідно із якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Частина 2 ст.78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Право власності на стороні володільця виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст.344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що автомобіль був куплений у ОСОБА_3 по розписці, яку написала його дружина. В якості доказів позивачем надано розписку, що свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки наявність договірних правовідносин виключає можливість застосування ст.344 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що підставою для оскарження рішення суду першої інстанцій є неврахування правових позицій Верховного Суду України, викладених в постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16, в постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначеними постановами Верховний Суд України визначив, що безумовною умовою набуття права власності за набувальною давністю є добросовісність заволодіння.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не взята до уваги заява відповідача про визнання позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону (ч.4 ст.206 ЦПК України). Крім того, суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України

Головуючий: О.В.Лаченкова

Судді: В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова