провадження № 22-ц/824/618/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30січня2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мельниковою Людмилою Володимирівною, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець Хоменко Вадим Валерійович про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року справу за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду м.Києва.

Заявник звернулася до суду з заявою і просить скасувати обмеження боржника - ОСОБА_1 , у праві виїзду за межі України, вжиті ухвалою суду від 04 серпня 2020 року.

Посилається на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка В.В. та вжито відносно неї обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянки України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно виконавчого листа № 2-3938/10 виданого 22 липня 2019 року Селидівським міським судом Донецької області.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року залишено без змін.

Зазначає, що приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника від 10 листопада 2020 року та передано до примусового виконання до ТОВ «Арго-торгівельне мережа».

Вважає вказане зміною суттєвих обставин під час примусового виконання рішення судового рішення у виконавчому провадженні №6128105.

Також зазначає, що у неї є наявне нерухоме мано, на яке може бути звернуто стягнення.

Посилаючись на обмеження її прав свободи пересування та необґрунтованості факту ухилення від виконання зобов`язань, просить задовольнити заяву.

13 вересня 2022 року заявником до суду було направлено додаткові пояснення, відповідно до яких остання посилається, що ухвалою Господарського суду м.Києва від 26 квітня 2021 року відкрито провадження за її заявою про неплатоспроможність та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, заборонено ОСОБА_1 відчужувати майно тощо. В зв`язку з чим, вона перебуває в процедурі банкрутства та не в змозі поза межами вказаної господарської справи погашати існуючу заборгованість.

Також посилається, що вона добросовісно виконує обов`язки боржника, а саме: прибула до приватного виконавця на виклик, заповнила декларацію боржника та всі необхідні відомості про рахунки та майно. Вважає, що відсутність факту ухилення від виконання рішення суду є її ініціювання відкриття провадження у справі про банкрутство, задля можливості задоволення вимог кредиторів за рахунок реалізації майна арбітражним керуючим у процесі банкрутства.

Посилаючись на повномасштабне вторгнення рф, ризики ракетних ударів, які загрожують життю та здоров`ю, вважає застосування обмеження у вільному пересуванні порушує справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець Хоменко Вадим Валерійович про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Мельникову Людмилу Володимирівну, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати ухвалу та задовольнити заяву.

При цьому апелянт зазначає, що судом першої інстанції не проаналізовано достатньою мірою доводи заявниці, викладені в додаткових поясненнях та в судовому засіданні 21 вересня 2022 року. Наголошує, що законодавством передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження в праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. Вказує, що боржник, свідомо розуміючи, що самостійно наразі відновити платоспроможність та погасити грошові вимоги кредиторів, в тому числі ОСОБА_2 , вона неспроможна, ініціювала процедуру банкрутства з метою задоволення вимог кредиторів за рахунок реалізації майна банкрута, яке буде здійснено арбітражним керуючим, який є незалежним професійним експертом, призначеним судом саме задля вчинення дій щодо погашення вимог кредиторів в установленому законом порядку та черговості. Вказує також про належність боржнику на праві приватної власності майна у м. Донецьк та частки в статутному капіталі товариства. Окрім того, зазначає, що резолютивною частиною ухвали Господарського суду м. Києва від 26 квітня 2021 року в справі № 910/5269/21 судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та заборонено відчужувати майно. Вважає очевидним факт зупинення виконання боржником грошових зобов`язань, строк виконання яких настав до дня введення мораторію, а також заборонено відчужувати будь-яке майно. Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що процедура банкрутства не позбавляє обов`язку боржника вчиняти будь-які дії щодо добровільного виконання судового рішення є помилковими та не відповідають правовій процедурі банкрутства. Наголошує, що процедура банкрутства прямо забороняє погашення заборгованості до її закінчення.

На думку апелянта, відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 ухилялася від виконання рішення з 2010 року, оскільки виданий виконавчий лист було повернуто стягувачу за його заявою у зв`язку із добровільним врегулюванням і вирішенням конфлікту, й до 2019 року жодних правових підстав для добровільного або примусового погашення боргу в ОСОБА_1 не було, крім того, після відкриття виконавчого провадження, ухвалою суду було зупинено виконання виконавчого листа до вирішення заяви по справі №242/218/17 і лише 17 червня 2020 року поновлено його виконання. Апелянт наголошує, що отримавши виклики приватного виконавця, боржник з`являлася за його викликами, заповнила декларацію боржника та надала всю витребувану інформацію про своє майно, рахунки тощо, докази чого містяться в матеріалах справи.

Апелянт вважає, що про добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», свідчить прибуття боржника на виклик до виконавця, заповнення нею декларації боржника та всіх відомостей про рахунки та майно. Про відсутність факту ухилення від виконання рішення суду, на думку апелянта, свідчить відсутність реальної можливості в боржника виконати рішення суду (боржник не працевлаштована, має на праві приватної власності лише майно в м. Донецьк, яке не може самостійно реалізувати задля погашення вимог кредиторів), а наразі на задоволення вимог кредиторів накладено мораторій, що виключає самостійне погашення ОСОБА_1 заборгованості перед ОСОБА_2 , навіть за наявності працевлаштування боржника та отримання нею доходу. Про вчинення боржником дій щодо погашення заборгованості свідчить ініціювання боржником відкриття провадження в справі про банкрутство.

При цьому апелянт просить суд при розгляді даної заяви застосувати практику розгляду подібних справ Європейським судом з прав людини, зокрема, справу Стецова проти України, рішення від 11 травня 2021 року.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що обмеження у виїзді за кордон (свобода пересування) наразі триває набагато довше, ніж початковий короткий період та жодним чином не сприяє погашенню заборгованості.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

17 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка Вадима Валерійовича на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві приватний виконавець просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а розгляд справи проводити без участі приватного виконавця.

Також у відзиві зазначено про те, що боржник ОСОБА_1 постійно намагається затягнути виконання рішення шляхом оскарження всіх дій у судовому порядку. Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що боржник, будучи обізнаною, не вчиняє жодних дій для повернення боргу стягувачу. Також зазначає, що у зв`язку із запровадженням військового стану, в разі скасування тимчасового обмеження боржнику в праві виїзду за межі України, існує ймовірність того, що ОСОБА_1 не повернеться на територію України, що унеможливлюватиме виконання рішення суду та, відповідно, порушуватиме права стягувача.

Представник заявника ОСОБА_3 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменко В.В. від 14 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження №61283105 на підставі виконавчого листа № 2-3938/10, виданого 22 липня 2019 року Селидівським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 4 000 000 грн. 53 коп. та 1 820 грн. судових витрат (справа №752/5197/20, том 1, а.с.13).

У межах виконавчого провадження, приватним виконавцем винесені постанови про арешт коштів та майна боржника.

10.11.2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменка В.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_2 .

Обмежено громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану у встановленому законом порядку за адресою - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортів громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 29.07.2016 року та серії НОМЕР_3 виданого 12.08.2016 року до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно виконавчого листа 2-3938/10 виданого 22.07.2019 року Селидівським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 4 000 000 грн. 53 коп. та 1 820 грн. судових витрат (справа №752/5197/20, том 1, а.с.72-73).

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року - без змін.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє Мельникова Л. В. , про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи стягувачка ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Хоменко В.В., залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року - без змін.

З відзиву приватного виконавця вбачається, що боржник після надходження вимоги приватного виконавця про відрахування заробітної плати на місцем роботи звільнилася з ТОВ «Арго-Торгівельна мережа» за власним бажанням.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з заробітної плати боржника не відбувалося, а також підтверджено представником стягувача, що з моменту відкриття виконавчого провадження заявник заходів до погашення боргу в добровільну порядку не вживала. Окрім того, суд першої інстанції зазначав, що посилання заявника, як на підставу зміни суттєвих обставин під час виконання рішення суду, на постанову приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 10 листопада 2020 року, відповідно до якої на заробітну плату ОСОБА_1 було звернуто стягнення в сумі 4 403504,34 грн. в розмірі 20% щомісячного доходу та передано до примусового виконання до ТОВ «Арго-Торгівельна мережа», спростовується відсутністю доказів про вказане. Боржник обізнана про свої обов`язки по виконанню рішення суду, про наявність виконавчого провадження, проте будь-яких дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду здійснено не було. Факт ухилення боржника від виконання судового рішення призводить до виникнення негативних наслідків як для стягувача, так і для держави, оскільки реальне виконання рішення суду є одним з показників ефективності роботи державних органів та сприяє зміцненню авторитету держави.

Колегія суддів з вказаним висновком погоджується, враховуючи таке.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Частиною 5 ст. 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Згідно з ч. 8 ст. 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

У справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система права держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі «SoeringvsUK» від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності реальної можливості в боржника виконати рішення суду як підтвердження відсутності факту ухилення нею від виконання судового рішення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, з моменту відкриття виконавчого провадження заявник жодних заходів до погашення боргу в добровільну порядку не вживала. Доказів на спростування вказаної обставини (підтвердження часткового погашення боргу тощо) матеріали справи не містять. Отже, станом на день звернення з заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у добровільному або у примусовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, не виконане, навіть частково.

Доводи апеляційної скарги щодо ініціювання боржником процедури банкрутства жодним чином не спростовують обставин невиконання боржником судового рішення в добровільну порядку.

Посилання апелянта на введення мораторію на задоволення вимог кредиторів та заборони відчуження майна апеляційний суд також відхиляє, зважаючи на те, що даний мораторій не є обов`язковою підставою для скасування тимчасового обмеження виїзду боржника за кордон.

Окрім того, доцільно зауважити, що відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, статті 118, передбачено можливість забезпечення вимог кредиторів, серед яких міститься, зокрема, заборона виїзду боржника за кордон.

Посилання апелянта на практику ЄСПЛ за встановлених обставин справи на думку колегії суддів також не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно було встановлено судом першої інстанції, боржником не наведено нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, а невиконання судового рішення у справі порушує право іншої сторони на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А відтак, тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України в даному випадку апеляційний суд вважає виправданим заходом, у зв`язку з ухиленням особи від виконання судового рішення.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що введення воєнного стану на території України не може бути достатньою підставою для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України в даній справі, зважаючи на відсутність інших нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування такого обмеження.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мельниковою Людмилою Володимирівною,- залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова