Номер провадження: 22-ц/813/1964/23
Справа № 509/1379/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Абріс-Н» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Гандзій Д.М., повний текст складено 21 квітня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 660 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 червня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, підписаний обома сторонами правочину, відповідно до п. 1.1 якого, позивач передав, а відповідач отримав від позивача грошові кошти (позику) в розмірі 660000 грн. (еквівалент 25000 дол. США), які, згідно п. 2.3 договору, зобов`язався повернути позивачу в строк до 12 грудня 2019 року.

На підтвердження вищевказаного договору позики та отримання від позивача грошей в розмірі 660000 грн. відповідачем, які він зобов`язався повернути позивачеві в строк до 12 грудня 2019 року, ОСОБА_2 було особисто складено і підписано письмову розписку від 12 червня 2019 року.

Проте, всупереч укладеного договору станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом грошові кошти відповідачем не повернуто.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 червня 2016 року в сумі 660 000 грн. та суму судового збору у розмірі 6179,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Абріс-Н», як особа яка не приймала участі у справі, але вважає що прийнятим рішенням порушені її права та законні інтереси, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ТОВ «Абріс-Н» зазначило, що в рамках виконавчого провадження у даній справі розпочато процедуру реалізації майна майнового комплексу, який є предметом позову в іншій справі №521/19684/20, тобто існує реальна загроза примусової реалізації майна на прилюдних торгах в процесі примусового виконання виконавчого провадження, що істотно ускладнить виконання рішення суду або ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів ТОВ «Абріс-Н».

Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом ініціювання фіктивного судового спору намагаються якнайшвидше привласнити майно, яке набуто ОСОБА_2 злочинним шляхом.

Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції не досліджено належним чином оригінал договору позики та боргової розписки. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення позики, суд не витребував у позивача оригінал договору позики та боргової розписки, вирішивши спір на підставі копії договору.

У своєму відзиві ОСОБА_1 зазначив, що ТОВ «Абріс-Н» не є стороною договору позики, ухвалене на його підставі у цій справі судом першої інстанції рішення не могло вплинути на його права та інтереси.

Крім того, ТОВ «Абріс-Н» свої права на майно обґрунтовує договором купівлі- продажу частки будівель і споруд від 06 лютого 2019 року, укладеним між ним як покупцем і ТОВ «Будівельна компанія «Гіперіон» як продавцем, за умовами якого ТОВ «Абріс-Н» придбало 04/100 частки будівель, однак у зазначеному переліку майна відсутні об`єкти, які є складовими цілісного майнового комплексу, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

У своїх поясненнях на відзив ОСОБА_1 , ТОВ «Абріс-Н» зазначило, що перелік майна, зазначений у договорі купівлі-продажу від 06 лютого 2019 року (на підставі якого ТОВ «Абріс-Н» є власником цілісного майнового комплексу) фактично увійшов до складу майна, на яке набув право власності ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №290 від 21 березня 2018 року, що повністю спростовує доводи ОСОБА_1 в цій частині.

Про судове засідання призначене на 25 січня 2023 року, сторони сповіщені належним чиному, тому числі і у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України(а.с. 58-61 т. 2).

Від адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 на електронну адресу суду 25 січня 2023 року надійшла зава про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 107-111 т. 2).

У зв`язку з порушенням заявником п`ятиденного строку для подання заяви про відеоконференцію, передбаченого ст. 212 ЦПК, колегією суддів відмовлено у задоволенні вказаної заяви (а.с. 112, т.2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження слід закрити з наступних підстав.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

В апеляційній скарзі ТОВ «Абріс-Н», зазначає, що рішенням суду першої інстанції були порушені його права, оскільки ТОВ «Абріс-Н» є власником є власником 4/100 частин будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 06 лютого 2019 року, укладеного з ТОВ «Будівельна компанія «Гіперіон», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №338.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, підписаний обома сторонами правочину, відповідно до п. 1.1 якого, позивач передав, а відповідач отримав від позивача грошові кошти (позику) в розмірі 660000 грн. (еквівалент 25000 дол. США), які, згідно п. 2.3 договору, зобов`язався повернути позивачу в строк до 12 грудня 2019 року (а.с. 12, т.1).

На підтвердження вищевказаного договору позики та отримання від позивача грошей в розмірі 660000 грн. відповідачем, які він зобов`язався повернути позивачеві в строк до 12 грудня 2019 року, останнім було особисто складено і підписано письмову розписку від 12 червня 2019 року, що відповідач підтвердив у судовому засіданні (а.с. 13, т.1).

В судовому засіданні суду першої інстанції, представник позивача пояснив, що оригінал як договору позики, так і оригінал письмової боргової розписки знаходиться у позивача, що підтвердив відповідач, пояснивши суду, що дійсно укладав з позивачем договір позики від 12 червня 2019 року та особисто складав та підписував письмову розписку від 12 червня 2019 року про отримання ним від позивача суми позики у розмірі 660000 грн., які зобов`язався повернути позивачу до 12 грудня 2019 року, однак до сьогодні цього не зробив.

Тобто сторони правочину дотримались всіх необхідних вимог щодо чинності правочину, передбачених ст.ст. 202, 203, 205, 207, 208 ЦК України.

При чому, згідно з п.п. 2.1,2.3 вказаного договору позики від 12 червня 2019 року позика надається у готівковій формі та підписанням цього договору, позичальник підтверджує отримання від позикодавця всієї суми позики, вказаної у п. 1.1 цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату ухвалення рішення - відповідачем не повернуто отримані грошові кошти позивачу, незважаючи на п. 2.3 договору щодо повернення грошей в строк до 12 грудня 2019 року, чим відповідачем були грубо порушені умови договору позики, норми чинного законодавства України та прав та інтересів позивача, уникаючи будь-якого спілкування з останнім.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням суду порушені права ТОВ «Абріс-Н» не надано, оскільки скаржник за апеляційною скаргою не є стороною договору позики від 12 червня 2019 року, а отже зобов`язання за цим договором не створили жодних обов`язків для нього.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

На підставі вищенаведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду по суті апеляційної скарги та приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суду не порушені права апелянта за відсутністю доказів про те, що оскаржуваним рішенням суду порушені права ТОВ «Абріс-Н».

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

На підставі наведеного вище, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 368, 374, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Абріс-Н» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Гандзій Д.М., повний текст складено 21 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда