№ 207/1863/20
№ 2/207/240/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдані збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 15866 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 50 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. 00 коп.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 листопада 2022 року вищезазначене заочне рішення скасовано.

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 30.05.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01, предметом якого були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У відповідності до умов даного Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

05.02.2019 року приблизно о 12:47 в м. Харків по вул. Велика Панасівка, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF XF95» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок вище вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано механічних пошкоджень, що підтверджується Актом огляду транспортного засобу від 06.02.2019 року, відповідно до чого Страхувальник зазнав матеріального збитку.

Відповідно до матеріалів справи та постанови Ленінського районного суду м.Харкова від 20.03.2019 року по справі № 642/974/19, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Відповідачем вимог Правил дорожнього руху України, чим останній скоїв правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно Рахунку-фактури № від 11.02.2019 року та Рахунку-фактури № від 27.03.2019 року загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала: 52361 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят одна) грн. 50 коп.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, на підставі страхового акту №02101-02 від 26.02.2019 року та доповнення до страхового акту №1 від 28.03.2019року, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику пошкодженого автомобіля страхове відшкодування у загальному розмірі: 52 361 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят одна) грн. 50 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №4835 від 26.02.2019року та №7580 від 28.03.2019року.

Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСО» склав 52 361 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят одна) гри. 50 коп.

Оскільки цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «DAF XF95», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за Полісом №АМ/4454906 в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», то керуючись ст.ст. 6, 9, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.993, ч.1 ст.1191 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу.

ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих Відповідачем збитків в розмірі 36 495 (тридцять шість тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн. 00 коп.

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом №АМ/4454906 склала: 15866 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 50 коп.

15.07.2020 року, між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та Фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 , Новий кредитор) укладено Договір №15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (Позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору.

В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №5-01 від 30.05.2018 року.

На підставі зазначеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 завдані збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 15866 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 50 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. 00 коп.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, просили розглянути справу без їх участі, на задоволенні позову наполягали у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, його представником адвокатом Фесюком Ю.О. надано суду заяву, в якій він просить справу розглянути за його відсутністю та за відсутністю ОСОБА_2 , в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з наступних підстав.

Окрім цього у письмових поясненнях по справі представник позивача зазначив, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Якщо розмір страхового відшкодування визначений без проведення експертизи за згодою страховика та потерпілого, і такий розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, то при вирішені спору, за позовом потерпілого у ДТП до винуватця про відшкодування шкоди, на підставі статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, підлягає встановленню:

- загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи;

- розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону № 1961-IV;

- чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV.

Отже відповідач (винуватець ДТП) несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок ДТП у розмірі різниці між завданою шкодою та лімітом відповідальності страховика.

Таким чином під час розгляду позову фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, - позивачу необхідно належними та допустимими доказами довести загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП майну третьої особи, а також розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону № 1961-IV.

Натомість, цього позивачем зроблено не було, що свідчить про недотримання ним вимог статей 12, 81 ЦПК України відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Тобто, згідно з процесуальним законодавством сторони, в даному випадку позивач, під час звернення до суду, має певні права та обов`язки, основним з яких є надання певних доказів на підтвердження розміру заподіяної відповідачем шкоди, реалізація яких залежить від самого позивача.

В разі ненадання позивачем певних доказів, суд розглядає справу за наявними в неї матеріалами, з урахуванням того, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача і не повинен привести до його безпідставного збагачення.

З цього приводу звертає увагу суду на усталену судову практику, яка знайшла своє відображення, в тому числі, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі №461/2217/19, яка зводиться до того, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року за №1074/8395.

Разом з цим позивачем такого доказу на підтвердження розміру завданої шкоди, - суду надано не було, що унеможливлює ухвалення законного та справедливого рішення.

Більш того, позивач у позові та у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення посилається на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, однак страхової виплати було недостатньо для повного відшкодування збитків, оскільки у страховика відповідача не виник обов`язок відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу, а тому така різниця має бути сплачена безпосередньо відповідачем.

Таким чином, позивач обґрунтовує необхідність стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 15 866,50 грн. тим, що сума відновлювального ремонту становить 52 361,50 грн., а страховик відповідача відшкодував суму в розмірі 36 594,00 грн., при цьому остання сума обумовлена тим, що страховик відповідача, нібито, враховував суму фізичного зносу замінених запасних частин пошкодженого відповідачем автомобіля.

Натомість, жодного доказу на підтвердження того, що саме врахуванням страховиком відповідача фізичного зносу замінених деталей призвело до зменшення суми страхового відшкодування, - позивачем не надано, тобто жодного відповідного розрахунку матеріали справи не містять.

При цьому необхідно також враховувати, що відповідно до п.9 ППВСУ №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Натомість, посилаючись на те, що під час відновлювального ремонту була проведена заміна деталей пошкодженого автомобіля на нові (боковина, ліхтар, накладка двері, панель ліхтаря, накладка кришки багажника) позивач не піднімає питання про покладення відповідного обов`язку щодо можливої передачі пошкоджених деталей відповідачу.

Більш того, про пошкодження даних деталей відсутні відомості в довідці про дорожньо-транспортну пригоду, що долучена до позову.

Тобто, наявність пошкоджень і, відповідно, необхідності заміни тих деталей, вартість яких була врахована під час визначення позивачем суми завданої шкоди, останнім не доведена.

Окрім того, зі змісту позову, а саме з п.3 його прохальної частини вбачається, що позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача завдані збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі: 15 866,50 грн.

Більш того, відповідно до змісту позову та долученого до нього документу: 15.07.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №15//07Є2020 про відступлення права вимоги відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування.

Тобто, у позивача, який діє на підставі згаданого договору про відступлення прав вимоги, є право вимоги виключно на відшкодування збитків в порядку регресу, відповідно, і звертатися він може до суду тільки в межах реалізації такого права.

Натомість, даний позов фактично зводиться до вимоги про відшкодування шкоди в порядку суброгації, а не регресу, при цьому суброгація випливає безпосередньо із закону і не потребує підтвердження договором страхування. Доказами наявності у страховика права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, є договір страхування і документ, який підтверджує виплату страхового відшкодування.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди та у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування і заміну в ньому кредитора.

Основна відмінність регресу від суброгації полягає в тому, що право регресу виникає з відносин із заподіяння шкоди (тобто позадоговірних, деліктних відносин), а право суброгації - із страхових відносин, які є договірними.

З наведеного випливає, що регрес та суброгація мають різну правову природу, регулюються різними правовими нормами, виникають з різних правових підстав, у зв`язку з чим не є тотожними, що вказує на те, що наявність у позивача права на відшкодування шкоди в порядку регресу, - не наділяє його правом звернення до суду з вимогою про відшкодування шкоди в порядку суброгації, не зважаючи на те, що сама вимога визначена в позові, як регресна.

З огляду на викладене просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до положень ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 30.05.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01, предметом якого були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.13-14).

Відповідно до умов вказаного договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

05.02.2019року приблизно о 12:47 в м. Харків по вул. Велика Панасівка, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF XF95» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду (ар.с.20).

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , завдані механічні пошкодження, що підтверджується Актом огляду транспортного засобу від 06.02.2019 року.

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м.Харкова від 20.03.2019 року по справі № 642/974/19, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України, чим останній скоїв правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.21).

Згідно Рахунку-фактури № від 11.02.2019 року та Рахунку-фактури № від 27.03.2019 року загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала: 52361 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят одна) гри. 50 коп.(а.с.25,26).

Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором страхування, на підставі страхового акту №02101-02 від 26.02.2019 року та доповнення до страхового акту №1 від 28.03.2019 року, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику пошкодженого автомобіля страхове відшкодування у загальному розмірі: 52 361 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят одна) грн. 50 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №4835 від 26.02.2019року та №7580 від 28.03.2019року (а.с.27-30).

Оскільки, цивільно-правова відповідальність Відповідача як водія транспортного засобу «DAF XF95» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за Полісом №АМ/4454906 в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», то ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с.31).

ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих Відповідачем збитків в розмірі 36 495 (тридцять шість тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн. 00 коп.

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом склала 15866 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 50 коп.

15.07.2020 року, між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та Фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 , Новий кредитор) укладено Договір №15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (Позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору ( а.с.32-34).

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачає, страховим випадком є дорожньої-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та /або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Із матеріалів справи слідує, що ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в рахунок суми виплаченої на відшкодування відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкодженого при ДТП 05.02.2019 р., зверталось до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» із заявою про виплату страхового відшкодування та отримало від ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» 36495 грн. 00 коп., проте, матеріали справи не містять жодних документів про відмову ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» сплатити повну суму страхового відшкодування, як і не містять підстав у зв`язку з чим ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» відшкодувало ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» тільки суму в розмірі 36495 грн. 00 коп., а не в повному обсязі, що дорівнює 52361грн.50коп.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки).

Така особливість полягає, зокрема, в участі в врегулюванні правовідносин третьої сторони страховика (страхової організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винною у заподіянні майнової шкоди (пошкодження транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладання з винним у ДТП і власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаний суб`єктом перед потерпілим (власником іншого транспортного засобу пошкодженого з вини страхувальника та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завданої шкоди замість останнього.

За таких обставин, згідно положень закону, покладання на застраховану у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнової шкоди можливо лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника або у випадку, якщо виплачене страховиком відшкодування є меншою від розміру фактично завданих збитків. У такому випадку може бути підставою винною особою відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди, при цьому, розмір здійсненої страхової виплати має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (ст.ст. 29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Розпорядженням Про внесення змін до розпорядження Держфінпослуг від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до пункту 9.5 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підпункту 7 пункту 3 та підпункту 69 пункту 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ПОСТАНОВИЛА: 1. Пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2010 року за № 689/17984, викласти в такій редакції: „1. Установити розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 100000 гривень на одного потерпілого.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Наведений правовий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 року справа №755/18006/15, який суд враховує при розгляді справи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 р. в справі №209/3145/15-ц.

Щодо посилань позивача у позові та у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, однак страхової виплати було недостатньо для повного відшкодування збитків, оскільки у страховика відповідача не виник обов`язок відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу, а тому така різниця має бути сплачена безпосередньо відповідачем, суд зазначає наступне.

Спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, як передбачено в п. 1.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика), методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (п. 1.3. Методики).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З - коефіцієнт фізичного зносу.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Позивач обґрунтовує необхідність стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 15 866,50 грн. тим, що сума відновлювального ремонту становить 52 361,50 грн., а страховик відповідача відшкодував суму в розмірі 36 594,00 грн., при цьому остання сума обумовлена тим, що страховик відповідача, нібито, враховував суму фізичного зносу замінених запасних частин пошкодженого відповідачем автомобіля.

Натомість, жодного доказу на підтвердження того, що саме врахуванням страховиком відповідача фізичного зносу замінених деталей призвело до зменшення суми страхового відшкодування, - позивачем не надано, тобто жодного відповідного розрахунку матеріали справи не містять.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №192/875/17 сформовано наступний правовий висновок. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

Крім того, судом встановлено, що 15.07.2020 року, між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та Фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 , Новий кредитор) укладено Договір №15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1.6 якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (Позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових (а.с.32).

У зв`язку з переходом права вимоги щодо стягнення з відповідача вищевказаної заборгованості в порядку звороньої вимоги (регресу), позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів,посилаючись на ст. ст.993,1191 ЦК України.

Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом №АМ/4454906, яка склала 15866 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 50 коп.

Відповідност. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно ч. 1ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги(регресу)до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Нормами статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин містить Закон України «Про страхування».

Відповідно дост. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно позиції Верховного суду викладеної в постанові ВС від 04.07.2018 року по справі №75/18006/15-ц згідно зістаттями 993 ЦК Українита 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід прававимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілої особи страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні.

У порядку суброгації страховик має право вимагати від особи, відповідальної за збитки, відшкодування суми в межах фактичних витрат.

Вимога позивача до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Відповідно до пункту четвертого частини першоїстатті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні може бути замінений його страховиком внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди з відшкодування останньої.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70).

Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілої особи переходить право вимоги, що належало цій потерпілій особі у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого такій особі страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації.

Таким чином, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд прийшов висновку, що обраний спосіб захисту своїх прав позивачем, а саме - відшкодування збитків в порядку регресу не є вірним, оскільки до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також при вирішенні справи суд приймав до уваги наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 року (справа № 465/646/11) наголосила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст. 984 ЦК України, страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом.

За положеннями пункту 1.2 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування".

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про страхування" встановлено, що страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, зокрема, є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (далі - стра Відповідно до п."г" п.п.38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

В силу наведених положень фізична особа-підприємець не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі послуги надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

При розгляді даної справи судом встановлено, що за договором про відступлення права вимоги від 15.07.2020 року, відбулася заміна кредитора за укладеними договорами страхування, а саме ПрАТ «СК «ВУСО», який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності, на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , який в силу Закону не є страховиком та не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги в даному випадку суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик - юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Аналогічна правова позиція висловлена Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у кредитних зобов`язаннях щодо заміни кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Проте, ані позивачем, ФОП ОСОБА_5 , ані його представником, адвокатом Самойленко П.М. не доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність законних підстав для переходу права вимоги від страхової компанії до позивача, ФОП ОСОБА_5 та набуття ним статусу страховика.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес статтею 1191 ЦК України.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №523/3212/19 (провадження №61-12680св20) зробив такий правової висновок: «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої».

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, суд вважає, що ФОП ОСОБА_5 не є юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, отже вимоги ФОП ОСОБА_5 про те, що на підставі договору відступлення права вимоги він набув права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з ОСОБА_2 в порядку регресу, не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Відповідно ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 223, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Юрченко