Справа № 147/16/23
Провадження № 2/147/76/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г. ,

із секретарем Подолян Т. І.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації у Держаному реєстрі речових прав, -

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2023 року позива - ОСОБА_1 звернувся в Тростянецький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про скасування реєстрації у Державному реєстрі речових прав.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будовами, розташованого в АДРЕСА_1 , земельної ділянки розміром 3.1055 га у межах згідно з планом, що розташована на території Летківської сільської ради та право на частку майна пайового фонду АКПП «Перемога» села Летківка Тростянецького району Вінницької області. Спадкоємцями до майна померлої ОСОБА_3 на підставі ст. 1261 ЦК України, є сторони її діти син ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 . Позивач з братом своєчасно прийняли спадщину, подали заяви протягом шести місяців з дня смерті матері до Тростянецької державної нотаріальної контори та просили видати їм відповідно до ст. 1223, 1296 ЦК України свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та право на частку пайового фонду. 17.08.2018 сторони уклали Договір про поділ спадкового майна, який посвідчено державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори за реєстровим №1135 від 17.08.2018, і спадкове майно поділили таким чином позивачу ОСОБА_1 переходить право власності на житловий будинок з господарськими будовами розташований в АДРЕСА_1 , а брату ОСОБА_2 переходить право власності на земельну ділянку розміром 3,1055 га у межах згідно з планом, що розташована на території Летківської сільської ради та право на частку майна пайового фонду АКПП «Перемога» села Летківка Тростянецького району Вінницької області. Отримавши на руки такий договір, позивач звернувся до державного реєстратора і 21.01.2019 його право власності на житловий будинок з господарськими будовами по АДРЕСА_1 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45100315 від 18.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 241, що підтверджується витягом 153246887 від 21.01.2019. Позивач має намір продати даний житловий будинок, при зверненні в нотаріальну контору, позивачу пояснили, що реєстрація неправильна, оскільки він не отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті матері на вказаний житловий будинок з господарськими будовами, адже реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на підставі договору про поділ спадкового майна є передчасною. Позивач звернувся до державного реєстратора права власності на вказаний будинок, однак 29.12.2022 отримав відмову за №02-17/3330, через відсутність правових підстав для вчинення такої дії і єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку шляхом скасування реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 10.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.01.2023.

У підготовче засідання учасники справи не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Просив судові витрати залишити за ним.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився, проте подав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до п. 44 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року для державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки) подається: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності та у результаті проведення реконструкції змінився розмір часток у такому праві); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).

Системний аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що державна реєстрація прав є лише засобом підтвердження набуття чи припинення права власності.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №363/4852/17, від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18, від 24 лютого 2021 року у справі №367/4613/18-ц).

Законодавство не встановлює обмежень для строків для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З матеріалів справи встановлено, що в суд звернувся громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5-6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 11.10.2017 виконкомом Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області (а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будовами, розташованого в АДРЕСА_1 , земельної ділянки розміром 3.1055 га у межах згідно з планом, що розташована на території Летківської сільської ради та право на частку майна пайового фонду АКПП «Перемога» села Летківка Тростянецького району Вінницької області.

Спадкоємцями до майна померлої ОСОБА_3 на підставі ст. 1261 ЦК України, є її діти син ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 , які своєчасно прийняли спадщину подавши заяви протягом шести місяців з дня смерті матері до Тростянецької державної нотаріальної контори.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №50702140 від 27.01.2018 після смерті ОСОБА_3 нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори зареєстровано спадкову справу 27/2018, номер у спадковому реєстрі 61920510 (а.с. 18).

17.08.2018 сторони уклали Договір про поділ спадкового майна, який посвідчено державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори за реєстровим №1135 від 17.08.2018, і спадкове майно поділили таким чином позивачу ОСОБА_1 переходить право власності на житловий будинок з господарськими будовами розташований в АДРЕСА_1 , а брату ОСОБА_2 переходить право власності на земельну ділянку розміром 3,1055 га у межах згідно з планом, що розташована на території Летківської сільської ради та право на частку майна пайового фонду АКПП «Перемога» села Летківка Тростянецького району Вінницької області (а.с.10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153246887 від 21.01.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45100315 від 18.01.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будовами по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 241 (а.с. 7).

Позивач має намір продати даний житловий будинок, однак при зверненні в нотаріальну контору, позивачу пояснили, що реєстрація неправильна, оскільки він не отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті матері на вказаний житловий будинок з господарськими будовами, адже реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на підставі договору про поділ спадкового майна є передчасною.

20.12.2022 позивач звернувся до Тростянецької селищної ради Вінницької області із заявою про скасування реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, його права власності на житловий будинок з господарськими будовами в АДРЕСА_1 , зроблену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний ний номер:45100315 від 18.01.2019 відповідно до Договору про розподіл спадкового майна від 17.08.2018 за реєстровим №1135 (а.с. 8).

29.12.2022 позивач отримав відмову за №02-17/3330, зі змісту, якої зокрема випливає, що згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ №1141 від 26.10.2011, запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення про державну реєстрацію, та скасування відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду (а.с. 9).

Нормами ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до технічного паспорта на будинок садового типу з господарськими будівлями позначений літерами: А, Б, П розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-16).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Спадкоємці, які прийняли спадщину, можуть укласти договір про поділ спадкового майна, що узгоджується з положеннями статей 6, 627 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (частина друга статті 1297 ЦК України).

Статтею 1300 ЦК України визначено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 1304 Цивільного кодексу України визначено, що спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення спадкового договору він визнається нікчемним.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, визначено, що спадкові договори, предметом яких є нерухоме майно, посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Тобто посвідчення договорів про відчуження житлового будинку, садиби, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням указаного майна (стаття 55 Закону України «Про нотаріат»).

При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують (пункт 61 зазначеної Інструкції).

Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів, а саме, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, свідоцтвом про право власності на об`єкти нерухомого майна, свідоцтвом про право на спадщину, договором про поділ спадкового майна, договором про виділення частки в натурі (поділ), рішенням суду тощо.

Як встановлено судом між сторонами укладено договір про поділ спадкового майна, який посвідчено нотаріально.

Виходячи зі змісту шостої книги ЦК України, саме видача свідоцтва про право на спадщину є завершальним етапом її оформлення.

На сьогодні договір про поділ спадщини є не правовстановлюючим документом, а частиною спадкової справи. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Більше того, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, то одержання відповідного свідоцтва це не право, а обов`язок спадкоємця (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Розглядом справи встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами спадкоємцю ОСОБА_1 не видавалося.

Незважаючи на те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

У Правилах ведення нотаріального діловодства відсутня форма свідоцтва про право на спадщину, виданного спадкоємцю у разі укладення договору про поділ спадщини. У цьому випадку дії нотаріуса можуть бути аналогічними діям у разі видачі свідоцтва про право на спадщину за наявності договору зміни черговості одержання права на спадкування. Отже, з урахуванням п. 6.19 Правил ведення нотаріального діловодства, нотаріус повинен скомбінувати форму такого свідоцтва, обов`язково зазначивши в тексті про факт укладення договору про поділ спадщини.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що доводи позивача належним чином обґрунтовані доказами, які досліджені судом, ніким не оспорюються та не заперечуються, а також визнаються самим відповідачем по справі, а тому сумніви щодо достовірності цих обставин відсутні.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивач у своїй заяві просить судові витрати покласти на нього.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 141, 200, 206, 247, 263, 265, 274-279, 430 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації у Держаному реєстрі речових прав - задовольнити.

Скасувати реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , зроблену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45100315 від 18.01.2019, реєстраційний номер нерухомого майна 241, номер запису про право власності 29898967, відповідно до Договору про поділ спадкового майна від 17.08.2018 (за реєстровим №1135).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя О. Г. Борейко