Номер провадження 2/754/1548/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 27.01.2023)

27 січня 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/12409/17

Позов 1:

ОСОБА_1 - позивач

Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» - відповідач

ОСОБА_2 - третя особа 1

ОСОБА_3 - третя особа 2

Вимоги позивача: визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру

Позов 2:

ОСОБА_2 - позивач

ОСОБА_1 - відповідач 1

Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» - відповідач 2

Вимоги позивача: визнання договору купівлі-продажу нікчемним правочином

Позов 3:

ОСОБА_3 - позивач

ОСОБА_1 - відповідач 1

Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» - відповідач 2

ОСОБА_2 - третя особа

Вимоги позивача: визнання договору купівлі-продажу нікчемним правочином

Халула М.О. , Даниленко Є.М. - адвокати: ОСОБА_1

Молчанов М.Д. - адвокат ОСОБА_2. і ОСОБА_3

Барабаш М.Ю. і Луцишин Ю.М. - адвокати ВАТ «НДМО «Діалір»

ВСТАНОВИВ:

Позивач за позовом 1 звернувся до суду з позовом у якому просив: визнати укладений між ОСОБА_1 і ВАТ «НДМО «Діалір» договір № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 дійсним; визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1 ; стягнути з ВАТ «НДМО «Діалір»: 1280 грн. - судового збору.

Позивач за позовом 2 звернувся до суду з позовом у якому просив: визнати договір № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 нікчемним; стягнути з ОСОБА_1 і ВАТ «НДМО «Діалір»: 704,80 грн. - судового збору.

Позивач за позовом 3 звернувся до суду з позовом у якому просив: визнати договір № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 нікчемним; стягнути з ОСОБА_1 і ВАТ «НДМО «Діалір»: 704,80 грн. - судового збору.

Справа перебувала у провадженні судді Деснянського районного суду м. Києва: Клочко І.В..

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Клочко І.В.) від 27.09.2017 відкрито провадження у справі.

Внесеною до журналу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Клочко І.В.) від 14.12.2017, залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи за позовом 1 на стороні відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Клочко І.В.) від 02.10.2018 позов 2, як позов третьої особи 1 за позовом 1 об`єднано в одне провадження з позовом 1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Клочко І.В.) від 18.10.2019 позов 3, як позов третьої особи 2 за позовом 1 об`єднано в одне провадження з позовом 1 і позовом 2.

У зв`язку із звільненням судді: Клочко І.В. справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Новому головуючому справу передано 08.11.2021.

Новим головуючим постановлено ухвалу від 09.11.2021 про прийняття справи до свого провадження та призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому провадженні ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2022 залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 за заявою про залишення позову без розгляду та повернення судового збору, поданою адвокатом Молчановим М.Д. від імені ОСОБА_2 ..

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні адвокат Даниленко Є.М. позов ОСОБА_1 підтримав, а позов ОСОБА_3 не визнав та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності учасників справі, які в судове засідання не з`явились.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, зокрема, поштою, електронною поштою, SMS, а також інформація про рух справи розміщується на сайті суду і є загальнодоступною.

Усім учасникам справи достовірно відомо про розгляд даної справи судом.

Від ВАТ «НДМО «Діалір» до суду електронною поштою надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Від адвоката Молчанова М.Д. до суду надійшли клопотання та заяви про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності.

Від імені ОСОБА_1 адвокатом Даниленко Є.М. подано відзив з проханням відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

ОСОБА_2 подано відповідь на відзив ОСОБА_1 ..

Від ОСОБА_3 до суду надійшла заява про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст.. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Вислухавши адвоката Даниленко Є.М., показання свідків: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 06.08.2003, ВАТ НДМО «Діалір» є власником трикімнатної кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного між ВАТ НДМО «Діалір» і ОСОБА_1 у простій письмовій формі договору № 49 житлового найму від 29.08.2003, товариство передало ОСОБА_1 у найм квартиру АДРЕСА_1 терміном на 49 років з дати підписання даного договору до серпня 2052 року.

Відповідно до акта № 1 до договору № 49 від 29.08.2003 ОСОБА_1 передано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного між ВАТ НДМО «Діалір» і ОСОБА_1 у простій письмовій формі договору № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 за умовами якого ВАТ НДМО «Діалір» (за договором: «Продавець») продає в розстрочку кв. АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 (за договором: «Покупець») купує дану квартиру на умовах цього договору.

Також до договору № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 додається графік погашення заборгованості за квартиру АДРЕСА_1 , що оформлена в приватну власність ОСОБА_1 і цей графік відповідно до п. 3.1.1. є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1. - п. 2.1.4. договору № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007, 2.1. Продавець зобов`язується: 2.1.1. Продати квартиру в розстрочку терміном на 20 (двадцять) років. 2.1.2. Продати квартиру за ціною, яка визначена в експертному висновку № 47 від 27.12.2003 і становить 60970 грн.. 2.1.3. Надати відповідні документи та нотаріально оформити купівлю-продаж квартири. 2.1.4. Сплатити податок з продажу квартири.

Відповідно до п. 3.1. - п. 3.2.1. договору № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007, 3.1. Покупець зобов`язується: 3.1.1. Погашати заборгованість за куплену квартиру згідно графіку, який є невід`ємною частиною цього договору. 3.1.2. Сплатити інші витрати (за винятком п. 2.1.4.) пов`язані з оформленням купівлі-продажу квартири. 3.2. Покупець має право: 3.2.1. Достроково сплатити вартість квартири.

Відповідно до експертного висновку № 47 від 27.12.2003, нормативно-будівельна вартість кв. АДРЕСА_1 становить: 60970 грн..

ОСОБА_1 сплатив ВАТ НДМО «Діалір»: 60970 грн., що підтверджується квитанцією № 507792 від 04.06.2007, призначення платежу дослівно: «Опл. за квартиру зг. дог. № 49 від 29/08/2003р. В т. ч. ПДВ».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.12.2014 введено процедуру санації ВАТ НДМО «Діалір» строком на 12 місяців до 03.12.2015.

25.09.2017 ОСОБА_1 підписав та подав до суду вищевказаний позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, який обґрунтував тим, що після сплати ним ВАТ НДМО «Діалір» повної вартості квартири останнє з незрозумілих причин не виконало взяте на себе зобов`язання щодо посвідчення в нотаріальному порядку укладеного між ОСОБА_1 і ВАТ НДМО «Діалір» договору купівлі-продажу квартири, хоча ОСОБА_1 і звертався до ВАТ НДМО «Діалір» з цього приводу неодноразово.

Згідно ст. 655 ЦК України, 1. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України, 1. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 210 ЦК України, 1. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 2. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно ст. 640 ЦК України, 1. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 2. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. 3. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 220 ЦК України, 1. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 2. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 13. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне

посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 06.09.2017 «У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України від 29 листопада 2016 року та 24 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначеної норми матеріального права, Судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 укладено 01 травня 2013 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.».

На момент укладення договору № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 ч. 3 ст. 640 ЦК України мала наступну редакцію: «3. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і

нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.».

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що спірний договір № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 не є укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно абзацу другого п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким обґрунтовується позов ОСОБА_3 , вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

У зв'язку з тим, що спірний договір № 15 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.2007 не є укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним правочином задоволенню не підлягають за їх безпідставністю, оскільки по неукладеним правочинам немає потреби вказувати про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 48 ЦПК України, 1. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 2. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є третіми особами, а не сторонами позову, а тому, подана самим ОСОБА_3 заява та подані від імені третіх осіб за позовом ОСОБА_1 адвокатом Молчановим М.Д. клопотання та заяви про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності є безпідставними.

Повноваження Молчанова М.Д. , як адвоката, підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, серія КВ № 6034 від 18.01.2018 і на час розгляду справи суду не надано правових доказів про визнання недійсним або незаконним цього свідоцтва, а тому, доводи про те, що Молчанов М.Д. не може бути представником учасників справи, як адвокат, є безпідставними за недоведеністю.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є недоведеними конкретними правовими доказами.

За таких обставин, позови ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 4, кв. 65, , адреса листування: 03049, м. Київ, а/с 131).

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 (р. н. суду не повідомлено, адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) і відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 4, кв. 65, , адреса листування: 03049, м. Київ, а/с 131).

Понесені позивачами судові витрати покласти на позивачів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: