Номер провадження: 22-ц/813/585/23
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року у складі судді Середи І.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та після уточнення вимог просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 106 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, що, 09.11.2007 між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредитну картку «Універсальна 55». 16.07.2011 відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої надано кредит в розмірі 17 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості. Оскільки відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, станом на 04.12.2017 утворилася заборгованість у розмірі 274172,80 грн, однак оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості, тому позивач просив стягнути на його користь 106 000,00 грн разом з понесеними судовими витратами.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 106000 грн, з яких 32325,87 грн заборгованість за кредитом та 73674,13 грн -заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також судовий збір у розмірі 1218 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи апелянт неодноразово зазначав, що жодних договорів чи анкет-заяв з позивачем 16.07.2011 не укладав та не підписував. Відповідач під час розгляду справи неодноразово звертався до суду першої інстанції з клопотаннями щодо витребування у позивача оригіналів зазначених документів, однак вони так і не були надані позивачем до суду. Відповідно, позивачем не було доведено факту укладання зазначеного договору та не було надано належних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги. Незважаючи на наведені обставини, всупереч вищезазначеним нормам ЦПК України, суд першої інстанції не просто не взяв до уваги копії неіснуючих документів, а навпаки, безпідставно та незаконно визначив встановленими зазначені обставини щодо підписання ОСОБА_1 16.07.2011 анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та переоформлення йому кредитної картки «Універсальна 55» на престижну картку «Універсальна Gold» та відкриття карткового рахунку. Також судом не було встановлено підтверджень того, що ці Умови та Правила були додатком до анкети-заяви, яку нібито підписав відповідач. Тарифами банку, які викладені на банківському сайті також не містять підпису позичальника, та не датовані як документ. Крім зазначеного, оскаржуване судове рішення не відповідає усталеній практиці Верховного Суду, зокрема висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У копії так званої анкети-заяви позичальника, наданій позивачем до суду, як доказ існування кредитних правовідносин, процентна ставка не зазначена. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при перегляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у наданій позивачем копії анкети-заяви домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відсутні підстави вважати, що при нібито укладенні договору між відповідачем та АТ КБ «ПриватБанк» останній дотримав вимоги, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок заборгованості позивача, при цьому суд не дослідив, коли відповідач отримав кошти від позивача, у якій сумі надавались кредитні кошти, коли відбулось прострочення зобов`язання, та виходячи з яких процентних ставок та умов так званого кредитного договору виходив позивач, нараховуючи наведені суми грошових коштів. Також надана позивачем копія анкети-заяви, нібито підписаної відповідачем, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). При цьому судом не визначено, з яких саме сум складається зазначена заборгованість, коли вона утворилась та який розмір заборгованості за який конкретний період часу до неї включаються (із зазначенням конкретних періодичних платежів). Судом першої інстанції незаконно створено умови для того, щоб позивач міг здійснювати подвійне стягування заборгованості з відповідача за ті самі періоди. З огляду на зазначене, оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам Закону, є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, ухваленим за неповного з`ясування обставин, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

16.01.2013 року від представника позивача надійшли письмові пояснення в яких останній просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

16.01.2023 року від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутністю відповідача та його представника.

Позивач в судове засідання 17.01.2023 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2007 ОСОБА_1 надав ПриватБанку підписану заяву про бажання оформити кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» в якій зазначено про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, тарифів, відповідно до яких останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою базової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць від суми залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн.

16.07.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та йому було переоформлено кредитну картку «Універсальна 55» на престижну картку «Універсальна Gold» та відкрито картковий рахунок. Банк надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач повинен був розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, повертати його зі сплатою відсоткової ставки згідно тарифів на суму залишку заборгованості за кредитом.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту. У свою чергу позичальник прийняв позику, користувався кредитними коштами, проте зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконував.

Відповідно до Умов та Правил, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти та штраф.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 04.12.2017 у відповідача наявна заборгованість у розмірі 274 172,08 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 32 325,87 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 238 562,52 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 3 284,41,00 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 106 000,00 грн яка складається з: заборгованості за кредитом 32325,87 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 73674,13 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував умови договору в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками, розмір якої останнім не спростовано.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлену законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі.

В Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, підписаній відповідачем, відсутні умови щодо погодження відсоткової ставки за користування кредитними коштами та порядок нарахування і сплати неустойки за порушення строків виконання зобов`язань.

Разом з тим, позичальником 09.11.2007 було підписано заяву про бажання оформити кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» в якій зазначено про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, тарифів, відповідно до яких останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою базової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць від суми залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн.

В наступному відповідач 16.07.2011 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з додаткової інформації якої вбачається, що йому було переоформлено кредитну картку «Універсальна 55» на престижну картку «Універсальна Gold» та відкрито картковий рахунок.

До анкети-заяви позивачем додано тарифи по престижним карткам з умовами надання банківських послуг та процентною ставкою.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася.

Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Отже, відповідач підписавши заяву про бажання оформити кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та в наступному анкету-заяву, погодився з їх умовами порядком та розмірами нарахування процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо відсутності такого погодження є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з випискою по особовому рахунку відповідача останній отримавши кредитні кошти користувався ними, проте у добровільному порядку не повернув.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту у розмірі 32 325,87 грн.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Заборгованість відповідача по відсотках за користування кредитом, з урахуванням отриманих та сплачених ним сум, за розрахунком позивача, з яким погодився суд першої інстанції, становить 73 674,13 грн. та цей розмір не спростовано позичальником, отже саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідачем на спростування наданого банком розрахунку заборгованості не надано власного розрахунку та не доведено, що сума боргу є спірною.

На підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що позивач не підписував анкету-заяву від 16.07.2011 останнім не надано апеляційному суду ніяких належних і допустимих документальних доказів та такі докази у справі відсутні.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясування питання ідентифікації виконавця підпису у зазначеній заяві можливо тільки при проведенні судової почеркознавчої експертизи, що є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом.

Обов`язок доказування невідповідності підпису ОСОБА_1 на анкеті-заяві процесуальний закон покладає на відповідача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема у спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Вбачається, що судом першої інстанції за клопотанням відповідача по справі призначалася судова почеркознавча експертиза, яка не була проведене у зв`язку з несплатою відповідачем вартості проведення експертизи.

Отже, відповідачем не було спростовано факт підписання ним анкети-заяви від 16.07.2011, а доводи про ненадання банком оригіналу заяви не впливають на вірність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Надана банківською установою анкета заява не підлягає сумніву.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 06.02.2023.

Головуючий:

Судді: