П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року м. Київ

Справа № 361/6408/19

Провадження: № 22-ц/824/2897/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Василишина В. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

у с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір № 1 про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_3 набула право вимоги на загальну суму 1 065 560,75 грн. Вказаний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та порушує її права й охоронювані законом інтереси. Зі змісту оспорюваного правочину убачається, що його предметом є уступка права вимоги за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2005 року у справі № 2-179/05, за яким з неї, ОСОБА_1 , стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 156 689,75 грн., 3 % річних у розмірі 63 542,76 грн., інфляційні втрати у розмірі 703 674,63 грн. за період з 13 жовтня 2005 року по 19 квітня 2019 року, та за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2012 року у справі № 2610/7455/12 за яким було стягнуто борг у розмірі 50 140,64 грн., 3% річних у розмірі 9 955,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 81 557,72 грн. за період з 06 вересня 2012 року по 19 квітня 2019 року. Укладаючи спірний правочин, відповідачі, не замінюючи кредитора у зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. В той же час, уступка прав стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди діючим законодавством не передбачена. За оспорюваним правочином відступлено право вимоги, яка за обсягом та умовами не відповідає вимозі, що існувала на момент переходу цих прав, як це передбачено статтею 514 ЦК України. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних поза межами строку позовної давності істотно порушує її, позивачки, права як боржника. Окрім того, рішеннями суду з неї вже стягнуто суму індексу інфляції та 3% річних. У спосіб укладення оспорюваного договору відповідачі штучно створюють умови для повторного стягнення вищевказаних сум, поза передбаченого законом строку позовної давності, пропущеного ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_3 набуває право звернення до суду з вимогою про стягнення з неї неіснуючого боргу у розмірі 1 015 964,00 грн. За викладених обставин, просила суд визнати недійсним договір № 1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також стягнути із відповідачів у солідарному порядку на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року в задоволенніпозову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позовної заяви щодо відсутності доказів підписання первісним кредитором оскаржуваного договору та недотримання сторонами письмової форми договору, як це передбачено ст. 513 ЦК України. Відповідачами не доведено, що оскаржуваний договір №1 від 19.04.2019 року про відступлення права вимоги було укладено ними у письмовій формі, що є безумовною підставою для визнання його недійсним. Зазначила, що намагання ОСОБА_3 стягнути з позивача відступлені за оскаржуваним договором суми як у виконавчому провадженні, так і у судовому порядку, свідчать про створення ОСОБА_3 умов для подвійного стягнення однієї і тієї ж суми заборгованості, що свідчить про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача оскаржуваним правочином. Також стверджувала, що суд першої інстанції протиправно допустив розгляд справи за її відсутності, а ОСОБА_2 належним чином не був повідомлений про факт розгляду даної справи.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 січня та 23 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Триголов А. В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Борисов М. П. в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2005 року у справі № 2-179/05 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 156 689,75 грн.

На підставі вказаного рішення суду Шевченківським районним судом м. Києва 13 жовтня 2005 року видано виконавчий лист № 2-179/05.

12 грудня 2005 року державним виконавцем ВДВС відкрито виконавче провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2009 року з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму індексу інфляції у розмірі - 89 156,46 грн. та 3% річних у розмірі 14 102 грн., а також вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2012 року у справі № 2610/7455/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування боргу позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми коштів задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму індексу інфляції в розмірі 36 038,64 грн та 3 % річних у розмірі 14 102,00 грн.

11 березня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2610/7455/2012.

19 квітня 2019 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_3 (новий кредитор) укладено договір № 1 про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що вже виникло на дату укладення цього договору № 1 і належить первісному кредитору на суму основного боргу у розмірі:

- 923 907,14 грн., що складається з боргу у розмірі 156 689,75 грн., 3% річних у розмірі 63 542,76 грн., інфляційних втрат у розмірі 703 674, 63 грн. згідно з виконавчим листом, виданим 13 жовтня 2005 року Шевченківським районним судом м. Києва;

- 141 653,61 грн, що складається з боргу у розмірі 50 140,64 грн., 3% річних у розмірі 9 955,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 81 557,72 грн, згідно з виконавчим листом, виданим 06 вересня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору загальна сума відступлених прав вимоги з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 1 065 560,75 грн.

Пунктами 2.2, 2.3 договору передбачено, що новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошову суму, визначену у пункті 2.1 цього договору, до моменту підписання даного договору.

Факт підписання даного договору засвідчує передачу грошових коштів, вказаних у пункті 2.1 даного договору, первісному кредитору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 18 січня 2021 року, замінено сторону стягувача ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_3 у виконавчому листі Шевченківського районного суду м. Києва з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2012 року у справі № 2610/7455/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми індексу інфляції у розмірі 36 038,64 грн. та 3% річних у розмірі 14 102,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладення між відповідачами договору відступлення права вимоги, в якому зазначено суми заборгованості, з якими позивачка не погоджується, саме по собі не порушує її прав та законних інтересів. Заміна стягувача у рамках існуючого виконавчого провадження також не збільшує обсягу відповідальності позивача та не порушує її законних прав. У разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, згідно з якою відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Також колегією суддів враховується правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому, такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто, такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

Водночас не слід ототожнювати дійсність вимоги лише з розміром боргу за договором, відносно якого така вимога відступається, що є помилковим.

Насамперед при визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.

Укладаючи оспорюваний позивачем договір про відступлення прав вимоги від 19 квітня 2019 року, за яким відступлено право вимоги за виконавчими листами, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржників, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що позивачкою не спростовано.

Оскаржуючи договір про відступлення права вимоги, позивачка не посилається на те, що на момент укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги заборгованість, стягнута за рішенням суду, вже була погашена у повному обсязі і такого зобов`язання не існувало, чи воно не було дійсним та відповідних доказів не надала, що свідчить про існування зобов`язання, за яким відступлено право вимоги.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що підставою для визнання договору про відступлення права вимоги є те, що попередній кредитор передав право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) саме в розумінні розміру такого боргу новому кредитору. У скарзі вказано, що дійсний обсяг прав первісного кредитора становить 156 689,75 грн за кожним судовим рішенням, проте за оспорюваним договором до нового кредитора перейшло право вимоги на суму 1 065 560,75 грн, що є більшим ніж стягнуто за судовими рішеннями за рахунок нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

Тобто, позивачка фактично оспорює дійсність переданої грошової вимоги лише у контексті характеру та розміру заборгованості за кредитним договором, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за оспорюваним договором.

Однак, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Ураховуючи, що позивачка не надала суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданої вимоги, в силу прямого припису статті 204 ЦК України її правомірність презюмується.

Варто зазначити, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на його зміст зобов`язального правовідношення, а відтак права боржника щодо нового кредитора залишаються такими, як і його права щодо первісного кредитора. У разі заміни кредитора законодавчо передбачено способи захисту інтересів як боржника (стаття 518 ЦК України), якому надається право висувати проти вимоги нового кредитора ті ж самі заперечення, які він мав проти первісного кредитора (наприклад зустрічні вимоги до первісного кредитора, заперечення, пов`язані із простроченням первісного кредитора, наявністю обставин непереборної сили тощо), так і нового кредитора (стаття 519 ЦК України), перед яким старий кредитор буде відповідати у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги. Тобто відповідальність старого кредитора може настати, якщо передана вимога є недійсною внаслідок припинення первісного зобов`язання (виконанням, неможливістю виконання тощо) або в разі визнання недійсним правочину, який був підставою виникнення первісного зобов`язання.

Сам по собі факт укладення договору відступлення не створює для позивачки безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивачка не позбавлена права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у неї доказів, зокрема, при вирішенні судового спору про стягнення з позивачки на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 1 015 964,10 грн, на який вона, ОСОБА_1 посилається у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 953/1232/20, від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції за відсутності позивачки, оскільки в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного листа, а саме судової повістки-повідомлення про розгляд справи, призначений на 05.09.2022 року на електронну адресу адвоката Новак Н. Ю., яка була повідомлена останньою суду (т. 2 а.с. 167, 206).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц, суд дійшов висновку про те, що судова повістка, направлена на електронну адресу сторони, є належним повідомленням, якщо особа раніше повідомила цю адресу суду.

Неприйнятними є й посилання скаржника на відсутність доказів належного повідомлення ОСОБА_2 , оскільки така обставина може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції лише у разі оскарження цього рішення самим відповідачем ОСОБА_2 , і якщо він обґрунтує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

При цьому, колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

У підсумку вищевикладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. В. Соколова

В. А. Нежура