Справа № 182/8113/21
Провадження № 4-с/0182/5/2023
У Х В А Л А

Іменем України

25.01.2023 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Рунчевої О.В., секретаря - Нагаєвої Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця,-

В С Т А НО В И В:

У листопаді 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 1-4), яку згодом уточнював (а.с. 26-30, 36-38), остаточно просив суд:

- поновити строк на подання скарги на дії державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 , визнавши причини пропуску строку поважними;

- визнати незаконною та зобов`язати Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) скасувати постанову державного виконавця Божко Євгена Михайловича від 15.11.2012 року у виконавчому провадженні №4078226 про накладення арешту.

Свої вимоги мотивує наступним.

В провадженні Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебували виконавчі провадження №52276856 та №52277095, відкриті 15.09.2016 року. В обох виконавчих провадженнях він є боржником. Станом на дату звернення з цим позовом, згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження, обидві виконавчі провадження мають статус «Завершено».

Йому на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду у справі 182/4944/17 від 19.01.2018 року належить земельна ділянка площею 3,740 га, розташована на території Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка передана ним, на підставі договору оренди, у користування ФГ «Скорук М.А.». 15.08.2021 голова фермерського господарства Скорук М.А. повідомив його що має складнощі у користуванні та сплати йому орендної плати, пов`зані із накладенням арешту на це майно. Оскільки єдині виконавчі провадження, де він є стороною, звернувся до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Листом НВДВС № 70413 від 08.09.2021 року йому було повідомлено, що на виконанні НВДВС дійсно перебували виконавчі провадження №52276856 та №52277095 про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості. Виконавчі провадження були відкриті на підставі виконавчого листа №2/0182/316/2015 від 17.03.2015 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом, та виконавчого листа № 202/30792/13-ц від 16.09.2013 року, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпро, відповідно. Постановою державного виконавця від 11.07.2017 року у виконавчих провадженнях №52276856 та №52277095 виконавчі документи були повернуті стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавчі провадження». Повторно зазначені виконавчі листи на виконання до НВДВС не надходили.

Листом від 08.09.2021 року його також повідомили, що арешт на належне йому, як боржнику нерухоме майно було накладено постановою державного виконавця від 15.11.2013 року при першому надходженні виконавчого листа №202/30792/13-ц від 16.09.2013 року на виконанні. Станом на дату звернення із цим позовом, даний арешт залигається чинним. Надати йому копію постанови про накладення арешту відповідач не зміг, оскільки такі документи зберігаються протягом 3-х років.

Крім того, згідно листа Нікопольського міськрайонного суду зі скаргою на дії Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) №124499 від 30.12.2021 року, йому повідомили, що арешт на належне йому майно був накладений постановою державного виконавця Божко Є.М. від 15.11.2013 року в рамках виконавчого провадження №40780065. Одночасно із цим листом №124499 від 30.12.2021 року йому було повідомлено, що арешт було накладено при первісному надходженні виконавчого листа №202/30792/13-ц від 16.09.2013 року на виконання ВП №40782265.І арешт був накладений при первісному надходженні виконавчого листа на виконання. Про ці обставини у листі від 08.09.2021 року йому не повідомляли.

На даний час жодних стягнень з нього не проводиться, виконавче провадження, в якому накладений арешт, закінчено, а його матеріали знищено. Таким чином, вважає, що наявність обмежень його щодо до його права власності на нерухоме майно є безпідставним, незаконним і підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 13.12.2021 року поновлено заявнику строк на подання скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні, запропоновано державному виконавцю Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Божко Євгену Михайловичу подати пояснення, заперечення по суті скарги.

25.07.2022 року на адресу суду від начальника відділу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Олійник Ірини надійшов лист (а.с.44), в якому повідомила, що виконавчі провадження №52276856 та №52277095 з примусового виконання виконавчого листа №2/0182/316/2015 від 17.03.2015 року виданого Нікопольським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 37830,90 грн. та виконавчого листа №202/30792/13-ц від 16.09.2013 виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 60757,00 грн. перебували на виконанні у державного виконавця Завідняка Олександра Володимировича. Повідомляє, що зазначені виконавчі листи було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Також повідомляє, що припинення арешту майна не передбачено при поверненні виконачого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно зазначені виконавчі листи на виконання до Нікопольського відділу ДВС не надходили.

Додатково повідомляє, що арешт на все нерухоме майно боржника було накладено при першому надходженні на виконання виконавчого листа № 202/30792/13-ц від 16.09.2013 року виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 60757,00 грн., а саме 15.11.2013 року в рамках виконавчого провадження №40782265, яке перебувало на виконанні у державного виконавця Божко Євгена Михайловича.

27.03.2014 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від 08.06.2017 року, виконавчі документи зазначеної категорії зберігаються три роки. Зазначена обставина унеможливлює надання будь-яких копій матеріалів виконавчого провадження. Рішення просить винести на розсуд суду.

У судове засідання заявник не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, на вимогах скарги наполягає.

У судове засідання державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Божко Є.М. не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебували виконавчі провадження № 52276856 та № 52277095 з примусового виконання виконавчого листа № 2/0182/316/215, виданого 17.03.2015 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 37830,90 грн. та виконавчого листа №202/30792/13-ц від 16.09.2013 виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 60757,00 грн. (а.с.9,44).

Арешт на все нерухоме майно боржника було накладено при першому надходженні на виконання виконавчого листа № 202/30792/13-ц від 16.09.2013 року виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 60757,00 грн., а саме 15.11.2013 року в рамках виконавчого провадження №40782265, яке перебувало на виконанні у державного виконавця Божко Євгена Михайловича (а.с.9,44).

27.03.2014 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.9,44).

Згідно бази даних АСВП встановлено, що станом на 20.10.2021 року ОСОБА_1 не є боржником. По виконавчим провадженням № 52276856 та № 52277095 стан завершено (а.с.13).

Нормами цивільного процесуального закону передбачено особливий порядок судового контролю за виконанням судових рішень, який визначений у розділі VII ЦПК України, і передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець своєю постановою від 29 грудня 2017 року повернув виконавчий документ стягувачу, не змінює характер правовідносин. (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20)

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», в разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У постанові Верховного Суду від 27.03.2020 року у справі № 817/928/17 колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції стосовно того, що незняття відповідачем арешту з майна божника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки відповідні виконавчі документи, станом на день постановлення даної ухвали суду є повернутим стягувачу, однак державним виконавцем у порушення вимог статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» під час прийняття рішення про повернення виконавчого документа, арешт, накладений на нерухоме майно боржника, не знято, що порушує право заявника як власника арештованого майна, тому подальше обтяження шляхом накладення арешту на майно боржника є порушенням прав заявника як власника такого майна.

Частина друга статті 451 ЦПК України визначає, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З наведеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог скарги та необхідності задоволення її вимог.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 5, 12, 79-81, 442, 447, 450, 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Божко Євгена Михайловича від 15.11.2013 року у виконавчому провадженні ВП № 4078226 про накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 постановою державного виконавця на підставі виконавчого листа №202/30792/13-ц, виданого 16.09.2013 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції в п`ятнадцятиденний строк з дня її повного складення.

Суддя: О. В. Рунчева