Справа №490/1520/22
Провадження №22-ц/812/181/23 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

06 лютого 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мантуленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 07 грудня 2022 року, під головуванням судді Шолох Л.М., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та відшкодування збитків,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» (далі КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка», Поліклініка), зазначивши третю особу, яка не заявляє с самостійних вимог щодо предмету спору керівника поліклініки - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 жовтня 1997 року вона працювала у КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» на різних посадах.

З 05 березня 2001 року переведена на посаду головної медичної сестри і з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

В жовтні 2021 року адміністрацією КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» прийнято рішення про внесення змін до структурного та штатного розпису.

Наказами КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» № 93 від 26 жовтня 2021 року, № 97 від 28 жовтня 2021 року, № 99 від 29 жовтня 2021 року, внесено зміни в істотні умови праці для посади головна сестра медична, введено посаду «старшої сестри медичної», переведено позивачку на 0,25 ставки та встановлено їй неповний робочий день 2 години з понеділка по п`ятницю з 09:00 до 11:00 год.

Наказом КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» від 11 лютого 2022 року №14-К вона звільнена з роботи через незгоду із істотними змінами умов праці.

Вважає, звільнення незаконним, зокрема через те, що звільнення в зв`язку зі змінами істотних умов праці може бути визнаним законним тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність таких змін. В даному випадку від роботи в нових умовах не відмовлялася, зміни істотних умов праці не відбулося, вона має переважне право на залишення на роботі, як особа в сім`ї якої не має інших працівників з самостійним заробітком, до того ж, є одинокою матір`ю та виховує сина дитину з інвалідністю, має безперервний стаж роботи та більш високу кваліфікацію.

Посилаючись на наведене, просила суд визнати протиправним, скасувати наказ КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» від 11 лютого 2022 року №14-К; поновити її на посаді головної сестри медичної в КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка»; стягнути з КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати головної сестри медичної за період з 11 січня 2022 року до 11 березня 2022 року; стягнути з КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» на її користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 100 000 грн 00 коп.; стягнути з КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» на її користь в якості відшкодування збитків грошові кошти в сумі 10 000 грн 00 коп. та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з відмовою позивачки від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, якими, зокрема є її переведення з 1,0 ставки на 0,25 ставки головної сестри медичної в КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка», що потягло за собою зменшення робочого часу та заробітної плати позивачки, про такі зміни істотних умов праці позивачку було повідомлено за два місяці відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, звільнення позивачки з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є правомірним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилалась на те, що фактично зміни в організації виробництва не відбулися, чого не взяв до уваги суд першої інстанції.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що скорочення посади «Головна сестра медична» та введення замість неї аналогічної посади «Старша сестра медична» відповідає вимогам законодавства щодо зміни в організації виробництва і праці як передумови для зміни істотних умов праці позивача.

З оновленою посадовою інструкцією «головної медичної сестри» ОСОБА_1 ознайомилася лише 09 лютого 2022 року, таким чином відповідачем порушено строк повідомлення позивача про зміну істотних умов праці, встановлений ч.3 ст. 32 КЗпП України.

Суд дійшов помилкового висновку що позивачка своїми діями виразила незгоду працювати за новими умовами, оскільки перебувала на робочому місці понад встановлений робочий час, що не заперечував відповідач.

Будь яких доказів відмови позивача від подальшої роботи в нових умовах, відповідач не надав, тому наказ про її звільнення є незаконним.

17 січня 2023 року від КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив містить посилання на те, що зміни в організації виробництва і праці відбулись згідно трудового законодавства та зафіксовані відповідними наказами поліклініки. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2022 року у справі №490/10383/21 за позовом ОСОБА_1 до КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказів від 28 жовтня 2021 року №97 «Про внесення змін в штатний розпис» та від 29 жовтня 2021 року №99 «Про зміну істотних умов праці головній сестрі медичній КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка». Дане рішення не було оскаржено.

Штатний розпис складений та затверджений відповідно до повноважень керівника поліклініка та Статуту КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка».

ОСОБА_1 належним чином була ознайомлена з новою посадовою інструкцією, зміною істотних умов праці, тривалістю робочого часу та її оплати. Відповідач вважає, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23 жовтня 1997 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка».

З 05 березня 2001 року займала посаду головної медичної сестри, виконувала роботу безпосередньо пов`язану з отриманням, зберіганням матеріальних цінностей, взяла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених їй цінностей.

Згідно з протоколом від 25 жовтня 2021 року засідання робочої наради адміністрації КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» з питання змін внесення в організацію виробництва і праці для покращення роботи поліклініки, директор, голова профспілкового комітету та інші працівники адміністрації КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка», з метою оптимізації та вдосконалення роботи закладу, з урахуванням змін в системі охорони здоров`я, погодили внести зміни в організацію виробництва і праці, зміни до штатного розпису та зміни істотних умов праці.

Як слідує зі змісту зазначеного протоколу, на засіданні робочої наради була присутня також ОСОБА_1 , де одноголосно прийнято рішення, поряд з іншим, ввести посаду «сестри медичної старшої» та перерозподілити обов`язки між «головною медичною сестрою» та «старшою медичною сестрою». Внести зміни в істотні умови праці, у тому числі для посади головна сестра медична та встановити неповний робочий тиждень з розрахунку 0,25 штатної одиниці (т.1 а.с.46-48).

26 жовтня 2021 року наказом КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» № 93 «Про внесення змін в організацію виробництва та праці КНП ММР «Миколаївської міської ради» внесено зміни до структурного та штатного розпису, зокрема, з 01 січня 2022 року ввести посаду «старшої сестри медичної» (т.1 а.с.42).

28 жовтня 2021 року наказом КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» № 97 «Про внесення змін в штатний розпис», внесено зміни до штатного розпису КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» - виведено 0,75 штатної одиниці головної медичної сестри з 01 січня 2022 року.

ОСОБА_1 ознайомилася з наказом, засвідчивши це своїм підписом (т.1 а.с.41).

Наказом КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» від 29 жовтня 2021 року № 99 «Про зміну в істотних умов праці головної сестри медичної КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» встановлено з 01 січня 2022 року для посади «головна медична сестра» неповний робочий день 2 години з понеділка по п`ятницю з 09:00 до 11:00 год.

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась 29 жовтня 2021 року, власноруч засвідчила свою незгоду з такими змінами та повідомила про намір оскаржувати зазначений наказ в судовому порядку (т.1 а.с.40).

В цей же день ОСОБА_1 надано попередження про зміну істотних умов праці, з 01 січня 2022 року, яке містило відомості щодо зміненого режиму роботи та оплати праці (т.1 а.с.41).

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 ознайомившись із наказом № 99 від 29 жовтня 2021 року про зміну істотних умов праці, не погодилася продовжувати роботу в нових умовах, про що власноруч зробила запис відповідного характеру у вказаному наказі, роботодавець мав би припинити трудовий договір на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України зі спливом двомісячного строку з моменту повідомлення позивача про такі зміни, тобто 29 грудня 2021 року.

Встановлено, що період з 20 грудня 2021 року по 08 лютого 2022 року ОСОБА_1 , була відсутня на роботі у зв`язку з перебуванням у відпустці.

24 січня 2022 року на адресу ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням відповідач повторно надіслав попередження про зміну істотних умов праці, в якому сповістив про те, що з 01 січня 2022 року їй встановлено неповний робочий день з понеділка по п`ятницю з 9.00 до 11.00 год, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Одночасно запропонував в строк до 08 лютого 2022 року надати свою згоду або відмову продовжувати роботу за новими умовами праці (т.1 а.с.45).

09 лютого 2022 року, після закінчення відпустки, ОСОБА_1 вийшла на роботу, де їй було запропоновано ознайомитись із новою посадовою інструкцією «Головної медичної сестри», на що остання відмовилася. Враховуючи відмову позивачки самостійно ознайомитись та підписати нову редакцію посадової інструкції, адміністрацією КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» в присутності ОСОБА_1 вголос зачитано посадову інструкцію, що зафіксовано в акті від 09 лютого 2022 року (1 а.с.50).

Цього ж дня відповідачем до відома позивачки вкотре було доведено зміст наказів від 26 жовтня 2021 року №93 та від 29 травня 2021 року № 97 та знову запропоновано висловити свою згоду або незгоду продовжувати роботу за новими умовами праці.

На вказану пропозицію ОСОБА_1 ані в усній, ані в письмовій формі не відреагувала та повернулась до робочого кабінету (т.1 а.с.51).

В подальшому, 10 лютого 2022 року та 11 лютого 2022 року позивачка приходила на роботу о 8.00 год., знаходилась до другої половини дня, а потім залишала робоче місце. Щоразу після інформування відповідачем про її робочий час за новими умовами та зверненням із проханням погодитись або відмовитись працювати у нових умовах, вказувала про небажання висловлювати свою думку. На пропозицію відповідача не змогла пояснити яку роботу відповідно до посадових обов`язків вона виконує. Вказане відображене у актах від 10 та 11 лютого 2022 року (т.1 а.с. 52,53).

Наказом (розпорядженням) КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» № 14-К від 11 лютого 2022 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України за відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (наказ по КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка» № 54 від 11 лютого 2022 року).

Актом № 3 від 11 лютого 2022 року засвідчено, що ОСОБА_1 відмовилася ставити свій підпис про ознайомлення із вказаним наказом (т.1 а.с. 55).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що від роботи в нових умовах не відмовлялася.

В суді апеляційної інстанції позивачка наполягала на тому, що вона висловила незгоду щодо зміни істотних умов праці та не відмовлялася від продовження роботи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

При зміні істотних умов праці власник повинен дотримуватися встановленого порядку. Правовим документом про таку зміну є наказ про зміну істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Працівники, істотні умови праці яких у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підлягають зміні, персонально попереджаються про дату таких змін (не пізніше ніж за два місяці до змін).

Попередження - це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого законодавством двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці або ж відмовитися від неї.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Законодавством про працю України не передбачений механізм (форма) погодження працівника чи його відмови продовжувати роботу в нових умовах. Працівник, будучи попередженим про нові умови праці, висловивши свою незгоду, має право якщо роботодавцем трудовий договір не припинений, змінити своє рішення, повідомивши роботодавця або в письмовій формі про скасування раніше заявленої відмови або своїми діями дати згоду на продовження роботи.

Отже, оскільки після спливу двомісячного строку з моменту відмови позивачки, висловленої у наказі № 99 від 29 жовтня 2021 року, працювати у нових умовах, жодна із сторін вимогу про припинення трудових відносин не поставила, слід вважати, що трудові відносини між сторонами фактично тривали.

Залишаючись у трудових відносинах з відповідачем, ОСОБА_1 вийшла на роботу після закінчення відпустки, приступила до виконання своїх обов`язків та знаходилася на своєму робочому місці 9 лютого 2022 року, 10 лютого 2022 року, 11 лютого 2022 року, тобто фактично була допущена відповідачем до роботи.

Наведене свідчить, що позивачка своїми діями виразила своє волевиявлення, прийняла пропозицію відповідача продовжувати працювати в нових умовах, а відповідач, допустивши її до роботи фактично засвідчив та прийняв таке погодження.

Це також підтверджується і тим, що протягом трьох робочих днів відповідач табелював ОСОБА_1 за фактично відпрацьований працівником час (у годинах), виплатив заробітну плату за вказаний період з урахуванням вислуги та доплат (т.1 а.с. 4).

Отже, при зазначених обставинах припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою позивачки від продовження роботи зі зміненими умовами праці, не узгоджуються з вказаними положеннями КЗпП України.

Та обставина, що позивачка виходила на роботу о 8.00 замість 9.00 год та залишала роботу пізніше, ніж 11.00 год, тобто не за новим графіком, проявила небажання ознайомлюватись із зміненою посадовою інструкцією, не є підставою для звільнення позивачки за п.6 ст. 36 КЗпП, оскільки вона фактично вже була допущена до роботи. До того ж, із зміненою посадовою інструкцією позивачка була ознайомлена, про що свідчить акт від 09 лютого 2022 року, а доказів про те, що вона порушила трудову дисципліну, ухилилася від виконання посадових обов`язків, що визначені вказаною посадовою інструкцією, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув належну увагу на вказані обставини, не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам та положенням трудового законодавства і прийшов до помилкового висновку про наявність підстав, передбачених п.6 ст.36 КЗпП України, для звільнення позивачки.

Тому вимоги позивача про поновлення на роботі обгрунтовані і підлягають задоволенню.

Що стосується посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що зміни в організації виробництва фактично не відбулися, а відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що скорочення посади «головна сестра медична» та введення замість неї аналогічної посади «старша сестра медична» відповідає вимогам трудового законодавства, не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як видно із матеріалів справи, законність наказів відповідача № 97 від 28 жовтня 2021 року та № 99 від 29 жовтня 2021 року, якими внесено зміни до штатного розпису та виведено 0,75 штатної одиниці головної медичної сестри, а також змінено умови праці головної медичної сестри та встановлено неповний робочий день, була предметом судового розгляду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування наказів № 97 від 28 жовтня 2021 року , № 99 від 29 жовтня 2021 року, відмовлено.

Отже, судовим рішенням встановлено законність вказаних наказів відповідача, а відтак і змін істотних умов праці позивачки. Тому обставини, щодо яких мав місце спір не можуть бути знову предметом судового розгляду у даній справі і не потребують доказування.

Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення працівника без законної підстави, якою і є порушення встановленого законом порядку звільнення, працівник може бути поновлений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не по вині працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

З довідки КНП ММР «Стоматологічна міська поліклініка» від 02 лютого 2023 року №11/03-12 видно, що погодинна заробітна плата ОСОБА_1 без урахування податку складає 70 грн 42 коп.

Час вимушеного прогулу з 12 лютого 2022 року по 06 лютого 2023 року, тобто по день розгляду справи в апеляційному суді, становить 252 робочих дні.

В зв`язку з чим на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню 35491 грн 68 коп (70 грн.42 коп х 2 год (в день) х 252) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (без відрахування податків і обов`язкових платежів).

Що стосується вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що незаконним звільненням позивачки з роботи, порушені її трудові права, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатися до суду для відновлення порушеного права, ці обставини вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого зазнала моральних переживань та страждань, тому їй спричинена моральна шкода.

Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому із врахуванням заявлених вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань внаслідок незаконного звільнення колегія суддів приходить до висновку, що 1000 грн. буде достатньою компенсацією у відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідача збитків у розмірі 10 000 грн 00 коп., то ці вимоги задоволенню не підлягають.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вказана сума збитків складається із витрат понесених нею на оплату фотокопій документів, сплату поштової кореспонденції, тощо.

Натомість позивачка не надала суду першої інстанції документів про те, що вона фактично понесла такі витрати, хоча це, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є її обов`язком.

В суді апеляційної інстанції в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення вказаних документів до справи було відмовлено, оскільки позивачка не навела жодних обґрунтованих причин, які б перешкоджали їй надати такі докази суду першої інстанції, ці докази не досліджувалися судом. Під час подачі апеляційної скарги позивачкою теж не наведено обставин, що підлягають дослідженню чи оцінці з обгрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Тому в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 10 000 грн слід відмовити.

Оскільки судом першої інстанції були неповно встановлені обставини справи, помилково вважав встановленими обставини та невірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, які не доведені, рішення суду першої інстанції в силу положень пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені нею в суді першої інстанції та надала докази на підтвердження понесених нею витрат у розмірі 8 375 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин першої-другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 зроблено висновки про те, що надання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника.

На момент подачі позову та в подальшому під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не просила про стягнення судових витрат, які вона понесла чи очікує понести в зв`язку з розглядом справи.

07 грудня 2022 року, тобто в день ухвалення рішення судом першої інстанції, ані ОСОБА_1 , ані її представник ОСОБА_2 не подавали клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 8 375 грн та не надавали, договір із ОСОБА_2 на надання правової допомоги від 16 серпня 2022 року з додатком до нього.

В подальшому, до закінчення судових дебатів у справі та протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції, як це передбачено п. 8 ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_1 не подавала відповідну заяву про стягнення витрат, які вона має сплатити на підставі вказаного договору.

Отже, позивачка будучи обізнано про розмір витрат на професійну правничу допомогу, які вона очікує понести, не мала жодних об`єктивних перешкод для надання вказаного розрахунку в суді першої інстанції.

В даному випадку виконання вимог ч.1 ст.134 та п.8 ст.141 ЦПК України цілком залежало від дій позивачки та її представника.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зважаючи на те, що позивачка не зазначила у позовній заяві, а в подальшому під час розгляду справи судом першої інстанції орієнтовного розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких їй був достовірно відомий ще до ухвалення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, з урахуванням обставин, встановлених у справі, не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачкою у суді першої інстанції.

При цьому колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, щодо застосування положень частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України, які є тотожними за змістом частині другої статті 134 ЦПК України. Крім того, подібні висновки щодо застосування положень частин першої-другої статті 134 ЦПК України викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17.

Позивачка при подачі позову не сплачувала судовий збір, оскільки вона звільнена від його сплати за законом, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь держави підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 1357 грн 29 коп., який складається із судового збору за подачу позовної заяви за вимоги: про скасування наказу та поновлення на роботі 992 грн 40 коп; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди 364 грн 89 коп.

Також судовий збір підлягає стягненню з відповідача за подачу апеляційної скарги за цими вимогами у розмірі 2035 грн 94 коп. ( вимога про скасування наказу та поновлення на роботі -1488 грн 60 коп.; стягнення середнього заробітку та моральної шкоди 547 грн 34 коп.)

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Наказ керівника Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» №14-К від 11 лютого 2022 року про звільнення ОСОБА_1 із посади головної медичної сестри на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» на посаді головної медичної сестри з 11 лютого 2022 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 12 лютого 2022 року по 06 лютого 2023 року в розмірі 53 237 грн., який визначено без утримань загальнообов`язкових податків та платежів.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» на користь держави 3837 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 06.02.2023 р.