КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/820/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року місто Київ

справа №754/16865/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., повний текст рішення складено 30 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальності «Факторингова компанія «Вектор плюс» про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києваз позовом до відповідача, в якому просила:

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м.

На обґрунтування позову посилалася на те, що 12 березня 2008 року між ВАТ «СВЕДБАНК», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та нею був укладений кредитний договір №2630/0308/45-004, відповідно до умов якого отримані позичальником у банку кредитні кошти призначені для здійснення останньою розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6кв.м.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та нею був укладений іпотечний договір №2630/0308/45-004-Z-01 від 12 березня 2008 року, предметом якого є забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором за рахунок квартири.

Вказувала, що 28 листопада 2012 року між банком та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно з якими ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «СВЕДБАНК», відступив свої права вимоги до боржників банку, в тому числі зобов`язання за кредитним договором та іпотечним договором, укладеним з позивачем.

Зазначала, що 22 травня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «ВекторПлюс» звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та зареєструвало за собою право власності на квартиру. Реєстрація була здійснена державним реєстратором -приватним нотаріусом КМНО Єгоровою М.Є. 19 листопада 2015 року.

Вважаючи вказані дії ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» незаконними, позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса КМНО Єгорової М.Є. про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Вказувала, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі № 754/16303/15-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року позов задоволено частково, скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Єгорової М.Є. №21520288 від 22 травня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс».

Зазначала, що під час розгляду справи №754/16303/15-ц їй стало відомо, що 16грудня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відчужила право власності на квартиру на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що оскільки реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова «Вектор Плюс» було визнано судом незаконною та скасовано судовим рішенням у справі №754/16303/15-ц, а тому ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на момент укладення договору купівлі-продажу не набуло право власності на квартиру, отже власником квартири залишалася позивач.

Посилалася на те, що оскільки спірна квартира вибула з її власності поза її волею, позивач вважає, що наявні підстави для витребування такого майна з власності відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Витребуваноз чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3222,79 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неправильне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилався на те, що оскільки позивач не сплатила заборгованість за кредитним договором, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»звернуло стягнення на іпотечне майно та набуло право власності на спірну квартиру згідно умов договору іпотеки та ст.37 Закону України «Про іпотеку» та в подальшому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» ОСОБА_1 набув право власності на квартиру.

Вказував, що ОСОБА_2 вищевикладене не оспорювала, а лише подала до Деснянського районного суду міста Києва та Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративні позови.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у справі №754/16303/15-ц позов задоволено частково, скасовано рішення приватного нотаріуса - державного реєстратор та відмовлено в вимозі проти ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс», свідоцтво про його право власності не скасовано та залишено чинним.

Зазначав, що постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року вказані рішення та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог до державного реєстратора-приватного нотаріуса скасовано, та ухвалено у цій частині нове рішення - у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса-державного реєстратора відмовлено з викладених у постанові Верховного Суду підстав. В резолютивній частині Верховний Суд погодився, що ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс» мав право на звернення стягнення і набуття права власності на підставі іпотечного застереження та наголосив, що це встановлено судами обох інстанцій, і є посилання на пункти 12, 13, 12.3, 12.3.1 договору іпотеки. В постанові суд тільки вказав, що приватний нотаріус порушив мораторій. Порушень ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не встановлено.

Зауважив, що окремо в постанові Верховного Суду вказано, що позивач не заявляє вимог про витребування квартири з власності ОСОБА_1 .

Посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач пропустила строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Вважає, що позивач мала у 2015 році витребовувати іпотечну квартиру у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та у нього.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, третя особа ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неправильне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що рішеннями судів у справі №754/16303/15-ц було підтверджено законність звернення стягнення ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс» на предмет іпотеки та в подальшому між ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири та право власності на предмет іпотеки набув ОСОБА_1 .

Вказувало, що представник ТОВ «Факторингова компанія«Вектор Плюс» у судовому засіданні 20 травня 2021 року заявив, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки стара справа розглядалась з 2015 року, позивач мала дізнатись про укладання договору купівлі-продажу з новим власником, але притягнула його до участі у спорі в якості третьої особи, а не відповідача та вимог про витребування майна від ОСОБА_1 не заявляла.

Зазначало, що пропуск позивачем у даній справі строку позовної давності підтверджує те, що до позовної заяви у справи №754/16303/15-ц додані докази, зокрема відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та у цих відомостях надруковано, що вони сформовані особисто ОСОБА_2 , тобто, позивач отримала докази з відповідного державного реєстру особисто у 2015 році, а тому мала дізнатися, що у тому ж році відбулось укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки і зміна власника.

28 листопада 2022 року від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу третьої особи, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін.

23 січня 2023 року від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому остання вказувала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи своєї апеляційної скарги та відповідача та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для його задоволення, оскільки спірна квартира вибула із приватної власності позивача на підставі рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасованого в судовому порядку у справі №754/16303/15-ц через його незаконність та волі позивача на таке вибуття не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2008 між ВАТ «СВЕДБАНК», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2630/0308/45-004 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 59000 доларів США, на строк по 11 березня 2033 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п.1.4 вказаного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,60 кв.м.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ«СВЕДБАНК», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір №2630/0308/45-004-Z-01 від 12 березня 2008 року, відповідно до умов якого забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору №2630/0308/45-004 від 12 березня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх погашення, розміру процентів та інших умов.

На забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

12березня 2008 року ОСОБА_2 на підставідоговору купівлі-продажу квартири, укладеного з ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,60 кв.м.

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири її продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 398950,50 грн.

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано в Київському міському БТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням №004525 від 08 квітня 2008 року.

28листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно з якими ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», відступив свої права вимоги до боржників банку, в тому числі зобов'язання за кредитним договором та іпотечним договором, укладеними з позивачем.

22травня 2015 року у зв'язку з переходом усіх прав та обов'язків за іпотечним договором на підставі укладених договорів ТОВ «ФК «Вектор Плюс», скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулось до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М. Є. та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

19листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ«Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є., третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (справа №754/16303/15-ц).

16грудня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за яким подавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 вказаного договору продаж квартири вчинено за 322279,00 грн.

Згідно з інформаційною довідкою №227322327 від 08 жовтня 2020 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 8892 від 16 грудня 2015 року, зареєстрованого Приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі №754/16303/15-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. №21520288 від 22 травня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м. за ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у справі №754/16303/15-ц мотивовані тим, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило примусове стягнення спірної квартири без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на спірну квартиру відмовлено, оскільки позивачем не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами наявність у відповідача свідоцтва про права власності на нерухоме майно.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №754/16303/15-ц рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасовано. Ухвалено у справі у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишено без змін.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №754/16303/15-ц встанволено, що у зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за іпотечним договором на підставі договорів про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс», скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулось до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки спірну квартиру.

Судом касаційної інстанції було зазначено, що ураховуючи, що на час реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» діяли обмеження щодо примусового звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи за кредитом, наданим в іноземній валюті, державний реєстратор зобов`язаний був перевірити відповідність спірної квартири вимогам, визначеним у пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Кредит, на забезпечення повернення якого квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку, надавався позивачу в іноземній валюті, указана квартира, площа якої не перевищує 140 кв.м, придбана за кредитні кошти та використовується позивачем та її малолітнім сином як місце постійного проживання.

У постанові зазначено, що з огляду на наведене у державного реєстратора не було підстав для здійснення 22 травня 2015 року державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Зазначене є самостійною та безумовною підставою для скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно за іпотекодавцем, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М. Є. від 22 травня 2015 року №21520288 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Обраний позивачем спосіб захисту прав відповідає змісту порушеного права та сприяє ефективному його поновленню у спосіб, визначений чинним законодавством України. Скасування оскаржуваного ОСОБА_2 рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» сприяє захисту її права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що оскільки реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова «Вектор Плюс» було визнано судами незаконною та скасовано судовим рішенням у справі №754/16303/15-ц, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не малоправа відчужувати її квартиру без її волі на користь відповідача. Вважає, що ОСОБА_1 заволодів її майном незаконно, без відповідної правової підстави, тому позивач просить витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння відповідача.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з приписами частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові від 05 квітня 2022 року у справі №205/4477/17 Верховний Суд дійшов висновку, що право власника згідно з частиною першою на витребування майна від добросовісного набувача пов'язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Судами у справі №754/16303/15-ц було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння позивача не з її волі, а внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яке звернулось до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М. Є. та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - спірну квартиру. Вподальшому така державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скасована у судовому порядку.

Встановивши, що спірна квартира вибула із приватної власності позивача на підставі рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасованого в судовому порядку у справі №754/16303/15-ц через його незаконність, волі позивача на таке вибуття не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні правові підстави для витребування у відповідача на користь позивача квартири АДРЕСА_1 в порядку статті 388 ЦК України.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі №916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі №916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі №522/10652/15-ц, від 05 жовтня 2016 року у справі №916/2129/15 та з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16.

Щодо доводів апеляційних скарг відповідача та третьої особи про те, що позивач пропустила строк позовної давностідля звернення з даним позовом до суду, а тому у задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до усталених загальних правових висновків Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від23січня 2020 року у справі №916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі №914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3677/17, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

За правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов'язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. При цьому з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі №711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі №520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Судом першої інстанції було встановлено, що у даній справі порушення права власності позивача відбулося у момент реєстрації права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач дізналася або могла дізнатися про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, тобто з 22 травня 2015 року.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Судувід 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов'язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за строки розгляду справи в судах, і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2015 року в межах строку позовної давності ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересівз позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є., третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (справа №754/16303/15-ц).

Також ОСОБА_2 в листопаді 2015 року зверталася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса КМНО Єгорової М.Є. про визнання протиправними дій та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (справа №826/25680/15) .

Позивач у позовній заяві вказувала на те, що їй під час розгляду справи №754/16303/15-ц стало відомо, що 16 грудня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»відчужило квартиру на користь відповідача ОСОБА_1 . Зазначала, що нею пропущено строк звернення до суду з поважних причин, оскільки вони не залежали від сторони позивача, а від черговості розгляду справ та завантаженості суддів.

Так, упродовж 2015-2021 років позивач здійснювала захист свого права власності у справах №754/16303/15-ц, №826/25680/15.

Підставою для даного позову стало рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі №754/16303/15-ц, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05серпня 2020 року та постановою Верховного Суду від 01грудня 2021 року, яким визнано незаконним рішення про звернення стягнення на квартиру позивача як на предмет іпотеки.

Представник позивач посилався на те, що порушення права позивача, за захистом якого остання звернулася в межах даної справи, сталося після звернення з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно(справа №754/16303/15-ц); захистити своє право шляхом доповнення позовних вимог, позивач не могла, оскільки процесуальний кодекс не передбачає можливості додавати нові позовні вимоги до існуючого позову.

Розглянувши наведені позивачем причини пропуску позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони є поважними та що порушене право позивача підлягає захисту, оскільки протягом 2015-2021 років позивач здійснювала захист свого права в судових справах №754/16303/15-ц, №826/25680/15, рішення суду у справі №754/16303/15-ц є підставою для звернення з даним позовом; розгляд справи №754/16303/15-ц був тривалим і не залежав від сторони позивача, а від черговості розгляду справ та завантаженості судів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»у даній справі є третьою особою, а відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України про застосування спливу позовної давності може заявити сторона у спорі.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що позивач пропустила строк позовної давностідля звернення з даним позовом до суду.

За встановлених обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що витребування квартири у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відповідатиме критеріям пропорційності, передбаченим приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також сприятиме відновленню порушених прав позивача, захист яких в судовому порядку вона здійснює із 2015 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: