Постанова

Іменем України

19 січня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2246/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 17 жовтня 2022 року

в складі судді Коваленко І. В.

у цивільній справі №755/16166/21 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго») (далі - КП «Київтеплоенерго», Підприємство) звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_2 є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 та своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, просив стягнути з останньої заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 11 511,95 грн та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 6 647,24 грн.

Також, просив стягнути заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 12 832,30 грн та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 764,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі Договору №602-18 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги (цесії) ПАТ "Київенерго" відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання. Згідно Додатку №1 та/або Додатку №2 до Договору цесії КП "Київтеплоенерго" набуло право вимоги до ОСОБА_2 за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 11 911,95 грн та за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 6847,24 грн.

Зазначив, що з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП "Київтеплоенерго", яке продовжує бути постачальником таких послуг після ПАТ "Київенерго". Проте, відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2021 складає 12 832,30 грн за послуги з централізованого опалення та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 764,20 грн.

Разом сума заборгованості за спожиті відповідачем послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води складає 39 755,69 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача:

- 11 511,95 грн заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення;

- 6 647,24 грн заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води;

- 12 832,30 грн заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення;

- 8 764,20 грн заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води;

- 33,00 грн витрат, пов'язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на майно.

В грудні 2021 року ОСОБА_2 подала заяву, в якій просила застосувати позовну давність до вимог про сплату заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які були спожиті до 01 травня 2018 року. Також в заяві зазначила, що у розрахунку позивача не відображена оплата за постачання гарячої води у листопаді 2018 року в сумі 384,94 грн, що підтверджується випискою з банку. Додала, що після жовтня 2018 року визнає борг та готова його погашати (а. с. 85).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП "Київтеплоенерго" заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 12 832,30 грн та централізованого постачання гарячої води в розмірі 7 159,91 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд неправильно застосував строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року, не врахувавши положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 постанови КМ України № 211 від 11 березня 2020 року установлено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року, а відтак строк позовної давності суд повинен був обраховувати, починаючи з березня 2017 року.

Вважав, що за таких обставин позивачем не було пропущено строк позовної давності за період з березня 2017 року по червень 2021 року включно.

За наведених обставин просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2022 в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 11 511,95 грн та послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 6 647,24 грн; заборгованості за спожиті за період з 01.05.2018 по жовтень 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 1 604,29 грн та витрат, пов'язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн, ухваливши в цій частині нове судове рішення про їх задоволення. В іншій частині рішення просив залишити без змін.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивач просив здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Від відповідача не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 та є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за цією ж адресою.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири ОСОБА_2 у період до 01.05.2018 надавалися ПАТ "Київенерго". А з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири АДРЕСА_2 надаються позивачем КП "Київтеплоенерго". При цьому, КП «Київтеплоенерго» має право вимоги до відповідача на сплату заборгованості, яка виникла за період до 01.05.2018.

Так, Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого орагну Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Отже, з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» (кредитор) та КП «Київтеплоенерго» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №602-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло права грошової вимоги до боржника з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період 01.08.2018 до дати укладення цього договору.

Згідно додатків №1 та №2 до Договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року до переліку споживачів послуг централізованого опалення та зобов`язань, право вимоги яких відступається, увійшла ОСОБА_2 , яка є власником квартири: АДРЕСА_1 , є споживачем послуг та має заборгованість з централізованого опалення в сумі 11 911,95 грн тапостачання гарячої води в сумі 6 847,24 грн (а. с. 9-10).

Позивачем надано розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), з яких вбачається, що відповідач користується послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги, в результаті чого за період з 01 травня 2018 року і до 01 березня 2021 року утворилась заборгованість в сумі 21 596,50 грн, з яких: 12 832,30 грн заборгованості за послуги з централізованого опалення та 8 764,20 грн заборгованості з централізованого постачання гарячої води.

Крім того, на підставі Договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» (Кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованість відповідача за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води складають 18 159,19 грн, з яких: 11 511,95 грн за послуги з централізованого опалення та 6 647,24 грн за послуги з централізованого постачання гарячої води.

З матеріалів справи вбачається, що обставин споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 та наявності заборгованості у вищезазначеному розмірі відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечувала, про що свідчить подана нею письмова заява (а. с. 85).

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вже вказувалося вище, зазначений позивачем у розрахунках розмір заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період до 01 травня 2018 року ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечувала та не спростовувала, а лише просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за період до 01 травня 2018 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач просив скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості нарахованої до 01 травня 2018 року в сумі 18 159,19 грн, з яких: 11 511,95 грн за послуги з централізованого опалення та 6 647,24 грн за послуги з централізованого постачання гарячої води, пославшись на неправильне застосування судом норм матеріального права щодо застосування строку позовної давності, а саме не врахування судом положень пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021 .

З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1100 від 11.11.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2017 року.

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви в квітні 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість на загальну суму 18 159,19 грн нарахована за період з липня 2015 року до 01 травня 2018 року, при цьому з урахуванням вищевказаних вимог законодавства, позивачем пропущений трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2017 року, яка складає 7 256,15 грн заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та 2 986,16 грн заборгованості за спожиті послуги з постачання гарячої води, а всього на суму 10 242,31 грн (а. с. 100).

Проте, ухвалюючи рішення, суд, незастосувавши вищезазначені норми матеріального права невірно обрахував період та помилково вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості в цілому за період з липня 2015 року по травень 2018 року та щодо заборгованості в розмірі 1 220,35 грн за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року.

Як неодноразово вказувалося вище, до ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачем заявлено про застосування позовної давності, про що подано письмову заяву.

Ураховуючи викладені обставини та положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX , колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року по березень 2017 року, а не по травень 2018 року, як помилково вважав суд, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності та за відсутності обґрунтованого клопотання позивача про поновлення такого строку.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.07.2015 по 01.05.2018 підлягають частковому задоволенню, а саме починаючи з 01 квітня 2017 року.

За період з 01 квітня 2017 року до 01 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_2 становить 7 916,88 грн (18159,19-10242,31), з яких: за спожиті послуги з централізованого опалення 4 255,80 грн (11511,95-7256,15) та за спожиті послуги з постачання гарячої води 3 661,08 грн (6647,24-2 986,16).

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищезазначені вимоги закону, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року в повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позову на суму 7 916 грн 88 коп.

Колегія суддів також в повній мірі не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати послуг централізованого постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року до червня 2021 року, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки по картці ОСОБА_2 від 10.12.2021, останньою 30.11.2018 здійснено оплату послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 383,94 грн (а. с. 92). Однак, в розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не враховано сплату 383,94 грн за послуги з централізованого постачання гарячої води (а. с. 100).

Позивачем не спростовано сплату ОСОБА_2 частини боргу в сумі 383,94 грн та не надано доказів врахування даної оплати при здійсненні розрахунку заборгованості за період з 01.05.2018 по червень 2021 року.

Тому судом правомірно зменшено розмір заборгованості на суму 383,94 грн.

Так, ухвалюючи рішення в цій частині (за період з 01.05.2018), суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості в сумі 7 159,91 грн, виходячи з того, що відповідачкою сплачено 383,94 грн в листопаді 2018 року, а в мотивувальній частині рішення суд навів наступний розрахунок: 8764,20 грн (загальний розмір заборгованості за гарячу воду з 01.05.2018) - 1 220,35 грн (заборгованість, яка утворилася до жовтня 2018 року) - 383,94 грн (оплата за послугу 30.11.2018) = 7 159,91 грн.

З наведеного слідує, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води в сумі 7 159,91 грн.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом збільшення стягнутої суми боргу з 7 159,91 грн до 8 380,26 грн (8764,20 грн (загальний розмір заборгованості за гарячу воду з 01.05.2018) - 383,94 грн (оплата за гарячу воду від 30.11.2018).

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що у розмірі визначеному Законом України "Про судовий збір", позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2 270,00 грн та за подання апеляційної скарги 3 405,00 грн, що разом становить 5 675,00 грн.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 29 129,34 грн, то з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 158,07 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з опалення за період з 01.05.2018 по 01.07.2021 у розмірі 12 832,30 грн, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, у зв'язку з чим у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині і не переглядається апеляційним судом.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374-376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 01 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за період з 01 липня 2015 року по 01 травня 2018 року заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 4 255 (чотири тисячі двісті п'ятдесят п'ять) грн 80 коп. та за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 3 661 (три тисячі шістсот шістдеся одна) грн 08 коп, а всього на загальну суму 7 916 (сім тисяч дев'ятсот шістнадцять) грн 88 коп.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячоїводи за період з 01 травня 2018 року - змінити, збільшивши розмір стягнення за період з 01 травня 2018 року по 01 липня 20121 року за послуги з централізованого постачання гарячої води з 7 159 (сім тисяч сто п'ятдесят дев'ять) грн 91 коп до 8 380 (вісім тисяч триста вісімдесят) грн 26 коп.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині стягнення судового збору - змінити, стягнувши судовий збір за подання подання позовної заяви в сумі 1 663 (одна тисячв шістсот шістдесят три) грн 23 коп. та за подання апеляційної скарги в сумі 2 494 (дві тисячі чотириста дев'яносто чотири) грн 84 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач: Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (; місцезнаходження: м. Київ, площа Івана Франка, 5).

Відповідач: ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець