Справа № 344/1404/22
Провадження № 22-ц/4808/180/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Феденчука Івана Миколайовича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Пастернак І.А. 17 жовтня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 27 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерини Федорівни про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним, скасування запису про право власності,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є його спадкоємцем.

22.05.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, купили квартиру АДРЕСА_1 .

Приймаючи спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , позивачу стало відомо, що 19 серпня 2005 року ОСОБА_2 подарувала 1/2 частину вказаної квартири ОСОБА_3 .

Однак зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (оскільки її придбано під час перебування сторін у шлюбі), а тому для її дарування необхідним було отримання згоди ОСОБА_4 як другого з подружжя, якої він не надавав.

З цих підстав, посилаючись на ст. 369 ЦК України, статті 65, 68 СК України, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.08.2005 року, посвідчений нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №4-1534; скасувати запис про право власності №34928655 від 26.12.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частки вказаної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Феденчук І.М. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає неприпустимим висновок суду про те, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належить померлому ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, і згода ОСОБА_4 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагалася. Вказує, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.05.1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 купили її, перебуваючи у шлюбі, сумісно без визначення часток.

Зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги заперечення державного нотаріуса Андрусяк К.Ф. від 15.06.2022 року, в яких зазначено, що нотаріусу було надано Договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ за №6900 в книзі 176 від 08.06.1998 року та витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №8078149 від 17.08.2005 року, реєстраційний номер 11752717, з яких вбачається, що за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано право часткової власності, а саме по 1/2 за кожним в квартирі АДРЕСА_1 . Однак доказів (документів) на підтвердження цього нотаріусом не надано.

Вказує також, що першою датою в Державному реєстрі речових прав на вказане нерухоме майно є 26.12.2019 року дата державної реєстрації по квартирі, тобто більш, ніж через двадцять років від дати укладення договору купівлі-продажу - 22.05.1998 року.

Щодо наявного витягу із рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24.11.2005 року №422 «Про матеріали управління архітектури і містобудування виконкому міської ради», згідно якого дозволено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 роз`єднання власної квартири, то такий дозвіл надано більш як через три місяці після укладення договору дарування від 19 серпня 2005 року.

Таким чином вважає, що вказана квартира на дату укладення оспорюваного договору дарування була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому для її дарування необхідним було отримання згоди ОСОБА_4 як другого з подружжя, якої він не надавав. З огляду на вказане даний договір підлягає визнанню недійсним.

Стверджує, що доводи ОСОБА_2 у відзиві на позов є необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що твердження апелянта про відсутність доказів реєстрації права спільної часткової власності на спірну квартиру є помилковим, оскільки нотаріусом долучено витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.08.2005 року, виданий Івано-Франківським ОБТІ, з якого вбачається, що квартира належала подружжю на праві спільної часткової власності з чітким визначенням рівних часток кожного по 1/2.

Щодо тверджень апелянта про те, що після прийняття рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 24.11.2005 року №422 спірна квартира була об`єктом права спільної сумісної власності, то вважає, що такі не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням надано дозвіл Єрмоліним на роз`єднання квартири АДРЕСА_2 на дві окремі, а від`єднаній квартирі присвоїти АДРЕСА_2 . Подружжя мало плани в майбутньому перевести частину квартири в нежитлове приміщення для здачі в оренду, однак подальших дій вчинено не було, тому вказане рішення виконкому втратило свою чинність, а квартира АДРЕСА_2 так і залишилось незмінною. Натомість апелянт не надала жодних доказів того, що квартира була роз`єднана.

Вказує, що оскільки спірна квартира належала їй з чоловіком на праві спільної часткової власності, то при укладенні договору дарування своєї частки законодавством не передбачено згоди іншого з подружжя на розпорядження таким майном.

Крім того вважає, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач не мала жодних прав на спірну квартиру, тому її права не було порушено. Більше того, рішення суду про задоволення позову жодним чином не вплинуло б на права позивача відносно даної квартири, оскільки частка ОСОБА_1 у спадковому майні не змінилась би, що вказує на неефективний спосіб захисту порушених прав, обраний позивачем.

Нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. подала до апеляційного суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі. Вказує, що її позиція, яка викладена у запереченні, поданому до суду першої інстанції, не змінилася.

ОСОБА_3 подала клопотання, в якій просить розглядати справу без її участі, відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Феденчук І.М. подав до апеляційного суду повторне клопотання про відкладення слухання справи, однак не підтверджене належними доказами поважності причин неявки.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи.

Апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Саварин С.С. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 22.05.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 купили квартиру під АДРЕСА_1 . Зазначено, що вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, загальна площа квартири 70,6 кв.м, жила площа 53,7 кв.м. (а.с. 8).

Встановлено також, що відповідно до копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №8078149 від 17.08.2005 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (частка 1/2) та ОСОБА_4 (частка 1/2) (а.с. 32). Згідно даного Витягу квартира чотирьохкімнатна, загальна площа квартири 153,1 кв.м, житлова площа 66,5 кв.м. Зазначено, що витяг виданий для подання в нотаріальну контору з метою відчуження; за заявою власника відчужується 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 вартістю 6736 грн.; загальна та житлова площа збільшені за рахунок реконструкції, проведеної на підставі рішення МВК №176 від 25.04.2001 року.

19.08.2005 року ОСОБА_2 подарувала належну їй 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 153,1 кв.м, житловою площею 66,5 кв.м., ОСОБА_3 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 60) та копією Договору дарування частини квартири від 19.08.2005 року, посвідченого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за №4-1534.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.06.2020 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємець - ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №295175337 від 18.01.2022 року квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 (1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, серія та номер: 1-808, видане 12.11.2020 року), ОСОБА_2 (1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-380, видане 19.06.2020 року), ОСОБА_1 (1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-381, видане 19.06.2020 року) та ОСОБА_3 (1/2 частка на підставі договору дарування, серія та номер: 4-1534, виданого 19.08.2005 року) (а.с. 13-14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира по АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належала померлому ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. А оскільки законом не передбачена згода іншого співвласника на укладання договору дарування частки у праві спільної часткової власності, то згода ОСОБА_4 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагалася. Таким чином спірний правочин укладено відповідно до вимог закону. А посилання позивача на порушення закону нотаріусом будь-якими доказами суду не підтверджено. Крім того, позивачем не доведено належними доказами, яке саме її право порушено укладанням цього правочину. Оскільки не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору дарування, то не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про скасування запису про право власності.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказане також відображено в ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626-629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно до ст. 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем в межах обсягу спадкової маси та не включає в себе процесуальні права та обов`язки спадкодавця, які не реалізовані ним за життя.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивач на підтвердження вимог зазначала, що Договір дарування частини квартири від 19.08.2005 року, який є предметом спору, порушує її права як спадкоємця майна її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадщину після смерті якого вона прийняла. А також зазначає, що такий договір є недійсним, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана 22.05.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому для її дарування необхідним було отримання згоди ОСОБА_4 як другого з подружжя, якої він не надавав.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент укладення Договору дарування частини квартири від 19.08.2005 року кожному зі співвласників ( ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) належало по 1/2 її частки, а тому така була об`єктом спільної часткової власності, а не спільної сумісної власності. Отже згода ОСОБА_4 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагалася.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вказана квартира на дату укладення оспорюваного договору дарування була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки такі спростовуються копією Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №8078149 від 17.08.2005 року, яким підтверджено, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (частка 1/2) та ОСОБА_4 (частка 1/2) (а.с. 32).

Крім того, як вбачається з даного Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №8078149 від 17.08.2005 року, Договору дарування частини квартири від 19.08.2005 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №295175337 від 18.01.2022 року квартира по АДРЕСА_1 чотирьохкімнатна, загальною площею 153,1 кв.м, житловою площею 66,5 кв.м. В той час як згідно Договору купівлі-продажу квартири від 22.05.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було придбано квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат, загальна площа квартири 70,6 кв.м, жила площа 53,7 кв.м.

В цьому ж Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №8078149 від 17.08.2005 року зазначено, що загальна та житлова площа квартири збільшені за рахунок реконструкції, проведеної на підставі рішення МВК №176 від 25.04.2001 року.

Тобто станом на час укладення ОСОБА_2 спірного Договору дарування частини квартири від 19.08.2005 року в квартирі АДРЕСА_1 було проведено реконструкцію, що призвело до збільшення її площі, та зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частки. Відповідно, згоди другого з подружжя на відчуження одним із них своєї частки не вимагалося.

Наведене спростовує також посилання сторони апелянта як на підтвердження того, що вказана квартира на дату укладення оспорюваного договору дарування була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на Витяг із рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24.11.2005 року №422 «Про матеріали управління архітектури і містобудування виконкому міської ради», згідно якого дозволено ОСОБА_4 , ОСОБА_2 роз`єднання власної квартири на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_2 , яке по суті не було виконано.

Крім того вищевказаний доказ не був наданий позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, а поданий тільки до апеляційного суду, тому колегія суддів не бере такий до уваги.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не доведено належними доказами, яке саме її право порушено укладанням спірного правочину, оскільки вона є спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки спірної квартири, укладений 19.08.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, повно та всебічно встановивши обставини справи, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення, а по суті зводяться до незгоди з таким.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Феденчука І.М. слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2022 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Феденчука Івана Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 1 лютого 2023 року.