ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/186/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яцина В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Шевченко Дар`ї Станіславівни на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року, у справі № 640/16209/17 за позовом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, ) у відповідній редакції, який передбачає сплату відповідачкою до бюджету м. Харкова пайовий внесок у розмірі 1413848, 63 грн. (один мільйон чотириста тринадцять тисяч вісімсот сорок вісім грн. 63 коп.) згідно з розрахунком величини пайової участі у розвитку інфраструктури міста Харкова, в повній сумі єдиним платежем або частинами протягом десяти календарних днів з дня укладання даного договору. .Днем укладення договору вважати день набрання рішенням суду законної сили.

Позов мотивовано тим, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області від 29.03.2016 № ХК 12, ОСОБА_1 є замовником реконструкції нежитлової будівлі під торгово-виробничі приміщення по АДРЕСА_1 . З цих підстав у ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (№ 3038-VI) та в результаті проведених робіт з реконструкції нежитлової будівлі під торгово-виробничі приміщення по АДРЕСА_1 , які є будівельними роботами, виник обов`язок з укладення вищевказаного спірного договору.

На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкту ОСОБА_1 не виконала покладеного на неї Законом № 3038-VI обов`язку щодо укладення договору про пайову участь і не звернулася до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою з приводу укладення такого договору. Відповідачем у п. 22 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта внесено запис про те, що у зв`язку з реконструкцією приміщень без зміни зовнішньої конфігурації, за відсутності у неї намірів на забудову земельної ділянки, зазначати інформації щодо договору про пайову участь відповідно до ст. 40 Закону № 3038-VI не потрібно. Позивач з цим не згідний, оскільки частина 4 ст. 40 Закону № 3038-VI та пункт 1.7. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09 листопада 2011 року № 804 (у редакції від22 травня 2013 року) (далі - Порядок) не містить такої підстави для звільнення від пайової участі. Відповідно до п.п. 5.4, 5.5 вказаного Порядку вказану суму пайової участі замовника у перерахуванні до бюджету м. Харкова коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова позивач розраховував виходячи з 10 відсотків від суми кошторисної вартості будівництва об`єкта 12853169,40 грн. зі збільшенням її ще на 10 відсотків від цієї суми, що складає 1413848,63 грн.

Листом від 11.04.2017р. було направлено відповідачу для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Відповідач не надала відповіді на цю пропозицію та не підписала договір, протокол розбіжностей від ОСОБА_1 до Харківської міської ради не надходило.

Позивач вказав, що ухилення відповідача від укладання договору про пайову участь є порушенням зобов`язання, прямо передбаченого чинним законодавством. Такою відмовою відповідач порушує права та інтереси територіальної громади міста Харкова на отримання коштів для пайової участі на розвиток, створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року позов Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задоволено. Визнано укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, ) у запропонованій позивачем редакції. З відповідачки відшкодовано понесені позивачем судові витрати в сумі 1600 грн.

15 лютого 2022 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала заяву про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2022 року клопотання ОСОБА_1 поданої уповноваженим представником, про поновлення пропущеного строку задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2018 року відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, 15 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат - Шевченко Д.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати, у задоволенні позову позивачу відмовити.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету ХМР від 09.11.2011 року №804 (зі змінами), не враховано те, що здійснювалась реконструкція, а не будівництво, тому вимоги позивача про укладення договору пайової участі є безпідставними.

Вказує, що документи, надані відповідачем підтверджують той факт, що забудова не здійснювалась, а отже обов`язку укладати договір пайової участі не було, реконструкція не вийшла за межі старої будівлі. Позивач не належав до замовників будівництва, які мають намір щодо забудови земельної ділянки. Відповідач не здійснював забудову земельної ділянки, у зв`язку з чим, не отримував містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, що позивачем в позовній заяві та матеріалами справи не спростовується.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково не застосовано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №643/21744/19.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на спростування того, що у даному випадку відповідачка здійснила реконструкції нежитлової будівлі загальною кошторисною вартістю 75000 грн., та що ця вартість не відповідає будівельним нормам, державним стандартам та правилам стосовно реконструкції об`єкта. Відповідач достовірність вказаних відповідачкою у згаданій Декларації даних не спростував.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно декларації поданої до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 29.03.2016р. № ХК 12 ОСОБА_1 є замовником є замовником реконструкції нежитлової під торгово-виробничі приміщення по АДРЕСА_1 .

Відповідачем ОСОБА_1 до п. 22 декларації про готовність до експлуатації об`єкта внесено запис про те, що у зв`язку з реконструкцією приміщень без зміни зовнішньої конфігурації, та як наслідок, відсутності намірів забудови земельної ділянки, зазначати інформації щодо договору про пайову участь, відповідно до ст. 40 Закону № 3038-VI, не потрібно.

Згідно листа Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 14.02.2017 № -108/0/114-17 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність з укладення договору про пайову участі у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Згідно листа Управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 11.04.2017 № -252/0/114-17 ОСОБА_1 направлено для розгляду та підписання два оригінали договору про пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Відповідач ОСОБА_1 є замовником реконструкції об`єкта будівництва, отже, на ОСОБА_1 , як на замовника поширюється дія Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», саме на замовника покладено обов`язок укладання договору про пайову участь та сплати відповідних коштів.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VI).

За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону № 3038-VI.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України від 20 вересня 2019 року № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Згідно з частиною другою статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Оскільки предметом спору у даній справі є укладення договору, то набрання чинності таким спірним договором є дата ухвалення заочного рішення суду, 22 лютого 2018 року. Оскільки обов`язок замовників будівництва укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту припинився з 01 січня 2020 року, тобто після дати розгляду справи по суті, і згадане припинення діє на перспективу, тобто до випадків, коли у замовників виник такий обов`язок після 01 січня 2020 року, - на спірні правовідносини таке скасування обов`язку не поширюється.

До аналогічного правового висновку щодо врахування дії норми ст. 40 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" на день ухвалення заочного рішення суду був висловлений у постанові КЦС ВС від 27 квітня 2022 року у справі № 205/3199/19, який колегія суддів апеляційного суду застосовує у даній справі з передбачених ч. 4 ст. 263 ЦПК України підстав.

Абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону № 3038-VI визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Отже, у даному спорі підлягають до застосування норма ст. 40 Закону № 3038-VI на день затвердження Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області від 29.03.2016 № ХК 12,

Тому, за нерелевантністю, у даному випадку відсутні передбачені ч. 4 ст. 263 ЦПК України підстави для застосування правових висновків щодо належного способу захисту порушеного права відповідно до ст. 1212 ЦК України, який був сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21). Колегія суддів з цих мотивів відхиляє відповідні посилання у доводах скарги на цей правовий висновок, за їх безпідставністю.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послався на те, що відповідно до п.п. 1 п. 3.2. Порядку розмір пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова, становить: 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд, збільшений ще на 10 відсотків, відповідно до п.п. 5.4, 5.5 згаданого Порядку.

При цьому розмір загальної кошторисної вартості позивач розрахував з урахуванням загальної площі будівлі помножено/ на опосередковану вартість 1 кв. м., що складає 12853169,40 грн. Розмір пайової участі розрахований позивачем відповідно до п.п. 5.4, 55 згаданого Порядку (12853169,40грн. х 10%) +(12853169,40грн. х 10%) х10%= 1413848,63 грн. (а.с. 14 т. 1).

Колегія суддів не погоджується з тим, що позивач у вищевказаному розрахунку загальну кошторисну вартість будівництва об`єкта розраховував як нове будівництво, а не реконструкцію нежитлової будівлі, як це зазначено у Декларації відповідачки про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, яку вона надала до Департаменту ДАБІ у Харківської області, та яка була затверджена її керівником 29 березня 2016 року під № ХК 12. Згідно до наявної у згаданій Декларації інформації відбулася реконструкція нежитлової будівлі під торгово-виробничі приміщення по АДРЕСА_1 , коди 1230.9 категорії складності ІІ. Декларація про початок виконання будівельних робіт зареєстрована Департаментом ДАБІ у Харківської області 15.03.2016 під № ХК 80. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією склала 75000 грн. (а.с. 19-21 т.1).

Розрахунок величини пайової участі здійснюється на підставі загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта згідно зведеного кошторисного розрахунку, а у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами та правилами, вона визначається виходячи із затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України показників опосередкованої вартості (п. 5.4 Порядку).

Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на спростування того, що у даному випадку відповідачка здійснила реконструкції нежитлової будівлі загальною кошторисною вартістю 75000 грн., та що ця вартість не відповідає будівельним нормам, державним стандартам та правилам стосовно реконструкції об`єкта. Відповідач достовірність вказаних відповідачкою у згаданій Декларації даних не спростував. У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав для застосування розрахункового методу опосередкованої кошторисної вартості та відхиляє наданий позивачем розрахунок пайової участі на 1413848,63 грн. (а.с. 14 т.1). З огляду на те, що вказана Декларація є чинною, затверджена ДАБІ, тому колегія суддів бере її до уваги, та відхиляє розрахунки позивача щодо пайового внеску на суму 1413848, 63 грн. за його недоведеністю.

У даному випадку згідно п.п. 1 п. 3.2 Порядку для розрахунку пайової участі має враховуватися зазначена у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта сума 75000 (а.с. 21 т.1).

Крім того, оскільки відповідачка вчасно не уклала договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова до введення об`єкта в експлуатацію розмір пайової участі, розрахований у відповідності до п. 5.4. цього Порядку, збільшується на 10 % (п. 5.5 Порядку).

Таким чином величина пайової участі у розвитку інфраструктури міста Харкова, яку зобов`язаний перерахувати до бюджету м. Харкова замовник реконструкції вищевказаної житлової нерухомості становить: (75000 грн, х10%) + (75000 грн, х10%) х10%=7500 грн.

Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України вказані обставини не з`ясував, висновки суду не відповідають обставинам справи, внаслідок чого суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення розміру пайової участі, тому рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині величини розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, яка визначена позивачем у розмірі 1413848,63 грн, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, у даному випадку із урахуванням судового збору, який був сплачений сторонами в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Шевченко Дар`ї Станіславівни задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року змінити.

Позов Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнити частково

Пункт 2.1.3 Договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, який був визнаний укладеним, викласти у наступній редакції:

«2.1.3 Здійснює перерахування до бюджету м. Харкова (код платежу - 24170000, рахунок - 0002, МФО - 851011, код ЄДРПОУ - 37999649, банк - ГУДКСУ у Харківській області, одержувач - УДКСУ у місті Харкові Харківської області) кошти у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень, згідно з розрахунком величини пайової участі у розвитку інфраструктури міста Харкова».

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 400 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 24 січня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії І.В. Бурлака

О.В. Маміна