ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/409/23 Справа № 205/4860/21 Категорія 48 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Гаржі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - адвоката Тураєвої Ольги Миколаївни

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що є рідною бабою малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є її дочка, неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебуває, зареєстрована разом з ОСОБА_1 . Відомості про батька малолітнього ОСОБА_2 в актовому записі про народження зазначені зі слів матері.

Зазначає, що у період з 01 вересня 2011 року по 09 січня 2019 року ОСОБА_4 навчалася в КЗО «СЗШ № 93» Дніпровської міської ради. За період навчання вона неодноразово була помічена в крадіжці, могла обмовляти інших учнів та їх батьків. З 2018 року вона почала тікати з дому та була відсутньою по кілька днів. Класний керівник і соціальний педагог разом з батьками займалися пошуками, за результатами яких знаходили її у помешканнях, де перебували особи старші за неї, де вживали алкогольні напої.

Вказує, що намагалася усіляко вплинути на дочку, проте, позитивних результатів не було. ОСОБА_4 було взято на внутрішньо шкільний облік, у 2 семестрі її було переведено на навчання до КЗО «СЗШ № 124» Дніпровської міської ради. У 2020-2021 році вона вибула на навчання до вечірньої школи. Улітку 2020 року після тривалої відсутності донька з`явилася додому і повідомила, що вагітна, і має намір залишити дитину.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 народила сина - ОСОБА_2 .

Зазначає, що після виписки з пологового будинку ОСОБА_4 разом з сином проживали у будинку позивача. За два тижні після повернення з пологового ОСОБА_4 припинила виконувати свої батьківські обов`язки, мотивуючи тим, що вона має повернутися до навчання.

04 лютого 2021 року ОСОБА_4 вчинила домашнє насильство відносно позивача і покинула будинок. На теперішній час ОСОБА_4 вихованням свого малолітнього сина ОСОБА_2 не займається, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Зазначає, що створила належні умови проживання для малолітньої дитини: є окрема кімната, меблі, іграшки, належне харчування, щеплення отримані відповідно до календаря.

Враховуючи зазначене, просить суд визначити місце проживання малолітнього онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю у ОСОБА_1 права на позов у матеріально-правовому сенсі, оскільки остання не набула статусу законного представника дитини.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 - адвокат Тураєва О.М. звернулися з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, зазначаючи у своєму рішення про відсутність у баби права на звернення до суду з даним позовом, інтересів дитини не врахував. Зокрема, не проаналізував, у якому саме місці проживання можуть бути забезпечені інтереси дитини щодо її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, наявності у сторін відповідних матеріально-побутових умов для духовного та фізичного виховання і розвитку дитини. Суд не перевірив та не навів відповідних мотивів щодо належного піклування дитиною з боку матері ОСОБА_4 . Зазначають, що суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, не визначився із наявністю або відсутністю підстав для застосування положень частини першої, другої статті 258 СК України, у зв`язку з чим формально підійшов до розгляду справи, не проаналізував інтереси дитини та фактично залишив спір між бабою та матір`ю дитини, яка неповнолітньою не вирішеним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

ОСОБА_4 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6), відомості про батька записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 8).

Відповідно до довідки № 2329 від 24 лютого 2021 року, виданої Департаментом адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно з довідкою № 52 від 10 березня 2021 року, виданою головою квартального комітету № 4 мкрн. Таромського, ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , разом з родиною і онуком ОСОБА_5 (а.с. 21).

Актом обстеження умов проживання від 20 квітня 2021 року, складеного спеціалістами управління-служби у справах дітей, у будинку АДРЕСА_3 для дитини - малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створені належні умови для проживання. У будинку проживає ОСОБА_1 , її син ОСОБА_6 , 2010 року народження, співмешканець ОСОБА_7 , а також малолітній онук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22).

ОСОБА_1 медичних та психіатричних протипоказань до виховання малолітнього онука не має (а.с. 23, 24, 25), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 28).

Згідно з висновком органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/9-15 від 03 лютого 2022 року, комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування вважає за недоцільне в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити місце проживання разом з бабою, ОСОБА_1 , окремо від матері, ОСОБА_4 , оскільки дитина має проживати з одним із батьків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України).

Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними.

У такому висновку Верховний Суд керується загальними засадами, запровадженими та повною мірою реалізованими у сімейному законодавстві України. Одним із основних принципів регулювання сімейних відносин в Україні те, що батьки дитини, не позбавлені батьківських прав стосовно неї, мають переважне право перед усіма іншими особами (зокрема й родичами) на участь та вирішення усіх найважливіших питань життя неповнолітньої дитини.

Саме цей засадничий принцип реалізований у частині першій статті 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Наведене свідчить, що права та інтереси інших осіб (зокрема баби, діда) мають другорядний характер у порівнянні з правами та інтересами банків (інших законних представників) та їх претензії стосовно дитини (зокрема й участь у вихованні) усуваються правомірними вимогами батька/матері дитини.

Лише у разі позбавлення батьків дитини батьківських прав стосовно неї, інші близькі родині набувають переважних прав порівняно з іншими особами на визначення місця проживання дітей з ними.

Концепція забезпечення переважного проживання дитини в її рідній сім`ї, а у разі окремого проживання - з одним з батьків, закріплена і в міжнародних договорах, зокрема, в Конвенції про захист прав дитини, а також в Декларації прав дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27 Конвенції).

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини).

Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей.

Отже, у спорі між батьками визначаються найкращі інтереси дитини, а в разі неможливості визначення таких найкращих інтересів підлягають застосуванню такі способи захисту як позбавлення батьківських прав, а також відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Батьки виконують й представницькі функції дитини. Так, неповнолітня особа бере участь у цивільних та інших правовідносинах через свого представника, який діє/повинен діяти в інтересах такої неповнолітньої особи. Саме по собі позбавлення дитини законного представника створює ситуацію правової невизначеності, коли відсутня та особа, яка вправі звернутися в інтересах дитини до будь-якої іншої особи.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №356/417/17.

У справі, яка переглядається, на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 не набула статусу законного представника дитини, а тому, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, не мала права на позов у матеріально-правовому сенсі про що вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування положень статті 258 СК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №356/417/17, стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.

Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Верховний Суд у визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, виходить з того, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України.

Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України.

Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного.

Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення до суду, малолітній ОСОБА_4 проживав разом з бабою, обставини щодо існування небезпеки чи загрози небезпеки дитини, позивачем не доведені, судом апеляційної інстанції не встановлені, а отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини. Позовна заява не містить в собі обґрунтування та не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав малолітньої дитини, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції інтересів дитини, колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19) викладено висновок, що при визначенні місця проживання дитини суди повинні крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, враховуючи, що на момент апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 не набула статусу законного представника ОСОБА_2 , а отже не набула права на позов про визначення місця проживання онука разом з нею, виходячи з аналізу наданих документів до позовної заяви, враховуючи висновок органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради №3/9-15 від 03 лютого 2022 року про недоцільність проживання малолітнього ОСОБА_2 разом з бабусею, зважаючи на вік дитини, необхідність психологічного контакту дитини та матері, оскільки відсутність останнього може виявитися для дитини заважким навантаженням як фізично так і психологічно, враховуючи, що ОСОБА_4 не позбавлена батьківських прав, колегія суддів приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що бабуся ОСОБА_1 не позбавлена права брати участь у вихованні онука та підтримувати з ним регулярні стосунки, допомагати своїй донці та сприяти налагодженню доброзичливих відносин між членами своєї сім`ї.

Таким чином, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову, водночас колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, виклавши мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - адвоката Тураєвої Ольги Миколаївни- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2022 року - змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова