ЦИВІЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО Справа № 170/540/21
Позовне провадження Провадження № 2/170/7/23
Шацький районний суд Волинської області
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2023 року смт Шацьк

Шацький районний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Стрілець Н.В.,

за участю

секретаря судових засідань Турич Т.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Шацьк в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні колишнього подружжя,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_5 звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні колишнього подружжя. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03.03.1995 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Олеською сільською радою Любомльського району Волинської області, актовий запис №. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_6 . Рішенням Шацької селищної ради № 2 від 31.05.1995 відповідачу була надана земельна ділянка під будівництво індивідуального житлового будинку, загальною площею 0,16 га по АДРЕСА_1 та зобов`язано у трьохмісячний строк виготовити будівельний паспорт, а у шестимісячний строк приступити до будівництва житлового будинку. 05.07.1995 згідно акту, було винесено межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зі схемою її забудови. Тоді ж відповідачу було видано свідоцтво на забудову цієї земельної ділянки та дозвіл на заселення. В період з червня 1995 року по листопад 1996 року спільною працею та за спільні кошти подружжя було зведено житловий будинок та хлів, та тоді ж сім`єю з трьох чоловік подружжя переїхало проживати до будинку. 19.12.2000 рішенням Шацького районного суду Волинської області у справі № 2-135 шлюб між сторонами було розірвано про що 09.01.2001 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шацького районного управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу. У 2002 році відповідач вдруге одружилась та переїхала проживати в м. Ужгород, а позивач з сином продовжували проживати у спірному майні. У вересні 2013 року їх сину був поставлений діагноз пухлина головного мозку і тоді ж відповідач повернулась до спірного майна в смт Шацьк. 08.01.2014 позивач виїхав зі спірного майна проживати окремо, що підтверджується відміткою у паспорті про зміну реєстрації місця проживання, а ІНФОРМАЦІЯ_2 їх син помер. У квітні 2020 року, під час розгляду справи №170/237/20, за позовом позивача до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивачу стало відомо, що відповідач отримала свідоцтво про право власності на спірне майно №95 від 04.01.2006 року видане їй Шацькою селищною радою та зареєструвала право власності на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виключно за собою. Побудований в 1995 році подружжям житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя в силу положень ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України. Приписи аналогічного змісту містяться у діючому на час розгляду справи Сімейному кодексі України (статті 68-71) Враховуючи, що в разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя частки визнаються рівними, будь-яких договорів, які б змінювали статус спірного майна, або зменшували частку когось з них між сторонами не укладалось, проте відповідач не визнає за позивачем його частку у спірному майні, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на частки у житловому будинку (Літер А-1) загальною площею 134,3 кв.м., житловою площею 83,1 кв.м., який збудований на земельній ділянці кадастровий номер :03:001:1009 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №57. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається наступне. Твердження позивача про те, що будинок був збудований протягом 1995-1996 років не підтверджується жодними доказами, так само не підтверджується жодними доказами твердження позивача про те, що спірне майно побудоване за спільні кошти подружжя. ОСОБА_3 вказує, що на час побудови житлового будинку у них не було достатньо коштів на будівництво, позивач не мав постійного доходу, тому будівництво будинку здійснювалось виключно за кошти її матері та значно пізніше 1995-1996 років, в той час, коли шлюб із ОСОБА_7 був розірваний. Також відповідач ОСОБА_3 зазначає, що позивачу ще в 2010 році стало відомо про те, що в 2005 році вона документально оформила право власності на спірний житловий будинок, зокрема при оформленні заповіту на сина. В той час, хоча шлюб між ними і був розірваний, однак існувала домовленість про те, що кожен із них своє майно заповість сину. Тому відповідач вважає, що спір не підлягає судовому розгляду, оскільки пройшли терміни позовної давності і позивачем не доведено поважність причин їх пропуску. В ході розгляду справи за клопотанням позивача у справі проведено судову оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизи, якими, встановлено ринкову вартість спірного житлового будинку та запропоновано два варіанта поділу житлового будинку в рівних частках. Після надходження висновку експерта представником позивача подано уточнюючу заяву, відповідно до якої останній просив суд визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя, припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення в житловому будинку (літ.-А), згідно першого варіанту поділу, як другому співвласнику. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав заявлених в позовній заяві з урахуванням уточнюючої заяви. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 фактично визнала, що спірний будинок знаходився в спільній сумісній власності подружжя, проте житловий будинок на час його побудови, будівництво якого здійснювалось, зокрема, і за кошти її матері ОСОБА_8 , і житловий будинок в теперішньому стані це два різні будинки, так як починаючи з 2011 року, після того як позивач припинив проживати в будинку, нею проведено реконструкції та внутрішні ремонти. Тому, вважає, що її частка в будинку є більшою. Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 просила застосувати строки позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права та в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку сторін, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з березня 1995 року по 2000 рік. В період шлюбу в сторін народився син ОСОБА_6 . 09 січня 2001 року шлюб було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 10). Відповідач після розірвання шлюбу залишила прізвище « ОСОБА_7 ». Рішенням виконавчого комітету Шацької селищної ради від 31.05.1995 №2 ОСОБА_3 виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 загальною площею 0,16 га (а.с.6 т.1). Згідно пояснень сторін житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був побудований в 1995-1997 роках, що також підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи, показами свідків, які безпосередньо здійснювали його будівництво ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Після укладення шлюбу сім`я ОСОБА_7 проживала в ОСОБА_11 на квартирі, а в кінці 1996 початку 1997 року перейшли в спірний будинок, який всередині був не повністю облаштований проте придатний для проживання. Після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач проживала в даному будинку з сином, займалась його вихованням та утримувала будинок. За згодою відповідача, позивач теж проживав у даному будинку. Згідно довідки відділу «ЦНАП» Шацької селищної ради, ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 у період з 22.10.1997 по 18.02.2014 року (а.с. 148 т. 1). Однак, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача на те, що він проживав у спірному будинку до 2014 року, оскільки фактично ОСОБА_1 , проживав приблизно до моменту поки відповідач в 2010 році не замінила вхідні двері на броньовані. Деякий час в цей період ОСОБА_3 проживала в Ужгороді, син проживав у селі в матері, а колишній чоловік у спірному будинку. З пояснень відповідача встановлено, що сторони в 2010 році дійшли усної згоди про передачу всього належного їм майна, зокрема й житлового будинку, сину, що не заперечував в судовому засіданні позивач. В 2013 році сторонам стало відомо, що в сина виявлено онкологічне захворювання, діагноз пухлина головного мозку. З цього часу ОСОБА_3 їздила з сином по лікувальних закладах. Однак ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_6 помер. . На час побудови вказаного будинку діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судом встановлено, що даний житловий будинок був побудований в період шлюбу за кошти сторін. Позивач ОСОБА_1 хоча офіційно не працював, проте мав дохід, їздив в Республіку Польща на заробітки, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Також дані свідки, та свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 повідомили, що при будівництві спірного будинку був присутній позивач ОСОБА_1 , та допомагав будівельній бригаді. Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що разом з ОСОБА_1 штукатурив стіни в середині будинку, а свідок ОСОБА_17 та ОСОБА_18 повідомили суду, що ОСОБА_1 облаштував в будинку ванну. Також судом встановлено, що допомогу в будівництві будинку надавали батьки подружжя, зокрема мати ОСОБА_19 , що не заперечував позивач та підтвердили в судовому засіданні свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . Отже, в силу положень ст. 22 КпШС України спірний будинок побудований в шлюбі є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Разом з тим, з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.01.2006, виданого Шацькою селищною радою вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , форма власності приватна, частка 1/1 (а.с. 15 т.1). Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №208414192 від 07.05.2020 (а.с. 16). З пояснень відповідача судом встановлено, що в 2010 році ОСОБА_3 замінила вхідні двері та замки в житловому будинку, фактично виселивши ОСОБА_1 з будинку, так як останній у період її відсутності приходив (проникав) до будинку без її згоди. Орієнтовно з 2012 року ОСОБА_3 почала проводити поліпшення в будинку, проводячи капітальний ремонт, зокрема, за її кошти частково замінено підлогу, заміно вікна, двері, стелю, покрівлі будинку, облаштовано стіни, парове опалення, а також було добудовано веранду. Всі роботи проведені після того, як позивач вже не проживав у будинку. В 2020 році виготовлено технічний паспорт на будинок, з врахуванням проведених робіт (а.с. 198-205 т.1). Допитаний в якості свідка ОСОБА_23 в судовому засіданні суду показав, що він є підприємцем, має працівників, які виконують будівельні роботи. ОСОБА_3 звернулась до нього з-приводу проведення ремонту в будинку в кінці 2011 року. З того часу по 2020 рік в житловому будинку проведено наступні роботи: демонтаж старих вікон із заміною на пластикові, замість дерев`яних дверей поставлено двері з МДФ, замінено покрівлю, замінено дошки підлоги, облаштовано внутрішні стіни гіпсокартоном, частково замінено електропроводку в будинку, облаштовано парове опалення. Розрахунок за ремонтні роботи провела особисто ОСОБА_3 . Позивача ОСОБА_1 він не бачив. Дані обставини (проведення ремонтних робіт) підтверджуються наданими суду актами приймання виконаних будівельних робіт, договорами підряду (а.с. 236-254 т.1, та а.с. 1-29 т.2) Отже, судом встановлено, що житловий будинок за час проживання в ньому ОСОБА_3 докорінно змінився у зв`язку з чим збільшилась його ринкова вартість. Це також підтверджується порівнянням інвентаризаційної документації за 2005 рік та технічного паспорту на житловий будинок від 16.03.2020. У зв`язку з цим, відповідач ОСОБА_3 , визнаючи, що будинок перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя, ставила перед судом питання на скільки змінилась ринкова вартість житлового будинку після його ремонту (реконструкції), з того моменту, коли в ньому перестав проживати позивач ОСОБА_1 , проте експертом було відмовлено в проведенні інженерно-технічної експертизи, за відсутності необхідної документації. Позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на частки житлового будинку в натурі, згідно одного з варіантів поділу визначеного судовою будівельно-технічною експертизою, припинивши право спільної сумісної власності подружжя. На час вирішення питання про поділ цього майна колишнього подружжя застосуванню підлягає Сімейний кодекс України, так як позивач ОСОБА_1 в період дії Кодексу про Шлюб та сім`ю України (до 2010 року) не пред`являв ніяких вимог до відповідача ОСОБА_3 , а звернувся в суд лише в 2021 році. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як вбачається з матеріалів справи у відзиві від 25.10.2021 відповідачем була подана заява про застосування позовної давності (ас. 59-60). Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 369/7752/19 (провадження № 61-10219св22) зроблено висновок, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц». Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-258цс15, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Позивач зазначав, що про порушення свого права, як співвласника спірного житлового будинку він дізнався лише у квітні 2020 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (справа №170/237/20), де йому стало відомо, що відповідач 04.01.2006 отримала свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 в 2010 році замінила вхідні двері в будинку на броньовані, також замінила замки, для того, щоб позивач ОСОБА_1 не продовжував проживати в будинку. Дану обставину позивач ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечив. Тому суд вважає, що саме з цього моменту у позивача виникло право на захист його порушених прав, як співвласника житлового будинку. Крім того, як встановлено судом, в 2010 році сторони домовилось переписати все своє майно, кожного зокрема, на сина, ходили на консультацію до нотаріуса, яка повідомила, що майно спірний житловий будинок оформлений на ОСОБА_24 . Отже, суд вважає, що в цей час позивачу було достовірно відомо, що будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя був оформлений на відповідача, після чого у нього виникло право на звернення до суду. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року по справі № 6-17цс17. Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо його прав. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаною про його стан. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Таким чином, позивач не довів той факт, що він не знав чи не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, як співвласника на спірний житловий будинок до квітня 2020 року. Також позивач ОСОБА_1 не просив поновити йому строк позовної давності звернення до суду, доказів поважності причин пропуску строку позовної давності не навів. Виходячи з принципів розумності, справедливості, добросовісності, суд приходить до наступного висновку. Позивач, маючи право спільної сумісної власності колишнього подружжя на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 не звернувся до суду у визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк з моменту порушення його права, як співвласника, тобто з моменту, коли відповідач його фактично виселила з будинку, та з цього моменту не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили, що він претендує на даний будинок. В свою чергу ОСОБА_3 продовжувала проживати в будинку, зробила капітальну реконструкції та ремонт, в результаті чого вартість будинку суттєво збільшилась. Не відомо на що міг сподіватись ОСОБА_1 після того, як його фактично виселили з даного житла і будинок з цього часу і до дня подачі позову до суду (2021 року) утримувався відповідачем, який проводив в ньому ремонти, позивач свідомо не звертався до суду про поділ майна колишнього подружжя, а звернувся лише через 10 років, коли будинок змінився, хоча шлюб розірвано в 2001 році, а його право як співвласника порушено в 2010 році. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 подано позов після закінчення строків позовної давності, про наявність яких було письмово заявлено відповідачем, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки в задоволені позову відмовлено, судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 247, 259, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Н.В. Стрілець

Згідно з оригіналом

Суддя Шацького районного суду Волинської області Н.В. Стрілець