Номер провадження 2/754/23/23
Справа №754/1022/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2023 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І.

за участю:

прокурорів Намлієвої І.В., Безолюк С.І., Одуденко А.В.

представника позивача Хрущ А.П.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Подолянко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка Івана Павловича, третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейхи Фаатівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості які внесено до ЄРДР № 0000093 від 03.04.2019 місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника. На підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинок по АДРЕСА_2 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 від 10.12.2010 вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з інформацією Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації спірна квартира є такою, що звільнена та перебуває у власності територіальної громади міста Києва. Вказана квартира приватизацію не проходила та зареєстрованих осіб не має.

Крім того зазначають, що на підставі рішення виконкому Московської районної ради народних депутатів від 22.08.1988 за №601, видано громадянину ОСОБА_4 29.08.1988 Ордер №37425 серія Б на житлове приміщення площею 10,35кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до актового запису про смерть № 10242 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, дата смерті приблизно ІНФОРМАЦІЯ_3. Однак за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності квартира АДРЕСА_1 26.12.2018 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва № 2/754/5640/18 від 25.09.2018. У подальшому, право власності на зазначену квартиру перейшло до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 26.02.2019 виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. під реєстраційним номером 574. Разом з тим, встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва № 2/754/5640/18 від 25.09.2018, задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується рішенням суду.

Отже, позивач та предмет позову у цивільній справі № 2/754/5640/18 не стосувався ОСОБА_3 та спірної квартири АДРЕСА_1 . Крім того, Деснянським районним судом м. Києва не приймалось рішення суду від 25.09.2018 про визнання за ОСОБА_3 права особистої прватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується також інформацією Деснянського районного суду міста Києва від 23.10.2019 №11/211/2019. Оскільки рішення про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 судом не ухвалювалось, тому право власності ОСОБА_3 державним реєстратором КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» зареєстровано на підставі неіснуючого рішення суду та відповідно підлягає скасуванню в судовому порядку.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 , не набула право власності на спірне майно, відповідно розпоряджатися ним не мала права, тому договір купівлі-продажу спірного майна укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Просять скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», міста Києва Подоляки І.П., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 44896900 від 28.12.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000) за ОСОБА_3 . Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000) від 26.02.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виданий та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. під реєстраційним номером 574. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Коновал З.Ф., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 45707655 від 26.02.2019, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000) за ОСОБА_2 . Судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.001.2020, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

02.03.2020 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації. Згідно відзиву відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі виходячи із наступного. Зазначає, що ОСОБА_2 набула права власності на підставі договору купівлі продажу від 26.02.2019 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 574. Вказує, що на початку лютого місяця 2019 року, ОСОБА_2 , в мережі Інтернет знайшла оголошення про продаж квартири АДРЕСА_1 . З приводу огляду об`єкту продажу ОСОБА_2 спілкувалася із рієлторами від агентства з продажу нерумості « Полісся Авіа» ОСОБА_6 , та ще однією жінкою ім`я якої не запам`ятала. Вперше, приблизно 10.02.2019, останні відкрили квартиру та провели показ вказаної квартири. Вдруге через тиждень, два, вказані рієлтори пояснили, що квартира АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_3 , також зазначили, що квартира в поганому технічному, занебданому стані після квартирантів. Право власності власника квартири підтверджувалося рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 по справі № 754/9683/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання нерухомого майна особистою власністю. В подальшому ОСОБА_2 погодилась на придбання вказаної квартири у власника ОСОБА_3 . Всі документи для вчинення правочину, щодо квартири АДРЕСА_1 були надані Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. рієлторомвід агентства з продажу нерухомості «Полісся Авіа» ОСОБА_6. 26.02.2019 ОСОБА_2 в приміщенні Приватного нотаріуса Київського місько нотаріального округу Коновал З.Ф. вперше побачила власника квартири, а саме ОСОБА_3 . Отже позивач у відзиві, не погоджуючись з твердженням позивача про те, що реєстрацію права власності за ОСОБА_3 здійснено на підставі неіснуючого рішення Деснянського районного суду м. Києва, вважає, що вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 2/754/5640/18 - державним реєстратором Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка Івана Павловича здійснено державну реєстрацію права власності 28.12.2018. Тобто державному реєстратору Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляку І.П., ОСОБА_3 було надано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 по справі № 2/754/5640/18 на підставі якого проведено державну реєстрацію прав.

У відзиві зазначають, що безпідставними є твердження позивача «на спрямованість договору купівлі-продажу від 26.02.2019 на незаконне заволодіння спірним майном, яке є власністю територіальної громади м. Києва, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок. У разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 228 ЦК України», з огляду на наступне: ОСОБА_2 набула права власності на підставі Договору купівлі-продажу від 26.02.2019 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф., зареєстрованого за № 574 та не зрозуміло про яку спрямованість йде мова. Оспорюваний договір відповідає всім вимогам чинного законодавства, правочин вчинений в письмовій формі, нотаріально посвідчений та пройшов державну реєстрацію.

Відповідач ОСОБА_2 наполягає, що держава в особі Позивача, Державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка І. П., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном - квартирою, а тому не може ОСОБА_2 як добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може продовжувати правових наслідків для ОСОБА_2 добросовісного набувача. Проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне щоб відшкодувати збитки завдані таким відчуженням. На підставі вищенаведеного відповідач ОСОБА_2 заявлений позов вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. В задоволенні позову просить відмовити та вирішити питання судових витрат.

12.05.2020 до суду надійшли заперечення на відзив від позивача, заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради в якому, спростовуючи доводи відповідача ОСОБА_2 викладені у відзиві, зазначають наступне. Відповідно до інформації Деснянського районного суду від 23.10.19 №11/211 /2019 за підписом заступника голови суду Лісовської О.В. місцевій прокуратурі повідомлено, що Деснянським районним судом м.Києва не приймалось рішення суду від 25.09.2018, про визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Також повідомлено вказаним вище листом, що згідно даних автоматизованої системи документообігу суду в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала справа під №754/9683/18 (2/754/5640/18) за позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, що підтверджується також належним чином завіреним рішенням суду. Зокрема, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25.09.2018 № 2/754/5640/18, задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 . Також зауважують, що Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питанні комунальної власності територіальної громади міста» будинок по АДРЕСА_2 включений до переліку об`єктів праве комунальної власності територіальної громади міста Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 вц 10.12.2010 вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної і місті Києві державної адміністрації. Згідно з інформацією Деснянської районної у місті Києві державно квартира АДРЕСА_1 і такою, що звільнена та перебуває у власності територіальної громади міста Києва. Вказана квартира приватизацію не проходила та зареєстрованих осіб немає. Отже, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Разом з тим, право власності на вказану квартиру було незаконно зареєстровано. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. У даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку відповідачі набули у володіння нерухоме майно, яке перебуває у власності територіальної громади міста Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці. Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Беручи до уваги, що передбачений законом порядок відчуження комунального майна дотримано не було, а територіальна громада міста Києва взагалі не була учасником правовідносин з приводу його відчуження, необхідність захисту порушеного права є очевидною, оскільки правовідносини, пов`язані із вибуттям комунального майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а дії відповідачів щодо набуття цього майна у власність на підставі не існуючого рішення суду та договору купівлі-продажу такому суспільному інтересу не відповідають. З огляду на викладене, просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

13.05.2020 до суду надійшла відповідь на відзив від представника Київської міської ради, в якому зазначають наступне. Згідно з рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 районі в місті Києві ради припинено шляхом ліквідації з 31.10.2010. Зазначеним рішенням передбачено прийняти у власність територіальної громади міста Києва нерухоме та рухоме майно, кошти, підприємств, установ, організацій та інше нерухоме майно районних у місті Києві рад та їх органів. На підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» вказане нерухоме майно перейшло у власність територіальної громади міста Києва. Згідно з розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок АДРЕСА_2 переданий до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно із листами Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалася. Вказана квартира перебуває у власності територіальної громади міста Києва та є вільною. Попередній наймач квартири ОСОБА_4 не скористався правом на приватизацію. Згідно з вимогами законодавства жилі приміщення з державної (комунальної) власності переходило у власність громадян виключно шляхом приватизації за рішенням відповідного органу.

Також у відповіді на відзив зазначають, що первинна реєстрація права власності на вказану квартиру зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва № 2/754/5640/18 від 25.09.2018, яким задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується належним чином завіреним судом рішенням суду. З наведеного вбачається, що Деснянським районним судом м. Києва не приймалось рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 продає вказану квартиру ОСОБА_2 . Таким чином, оскільки дійсний власник спірного майна - Київська міська рада не була стороною правочинів щодо його відчуження, право власно територіальної громади на спірне майно не припинено. Враховуючи викладене, Київська міська рада підтримує позовну заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

29.05.2020 від позивача, заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій зазначають, що з метою уникнення складнощів при виконанні судового рішення за цим позовом, виникла необхідність в уточненні формулювання позовних вимог. Просять уточнити пункти 2, 4 позовних вимог позовної заяви та викласти їх у наступній редакції: п. 2. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 оформлену записом, вчиненими 26.12.2018 державним реєстратором комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло- сервіс» Подолякою Іваном Павловичем за №29712500 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; п. 4 Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 оформлену записом, вчиненими 26.02.2019 приватним нотаріусом Київської міської нотаріальної контори Коновал Зулейхою Фаатівною за №30461945 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. В іншій частині позовні вимоги просять залишити без змін.

02.06.2020 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Подолянко Т.В. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначається, що наведена Заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради позиція у відповіді на відзив безпідставна та не визнається те, що право власності на спірний об`єкт за ОСОБА_3 зареєстровано на підставі неіснуючого рішення суду та відповідно підлягає скасуванню в судовому порядку.Також не визнається посилання та мотиви позивача щодо застосування норм законодавства при розгляді справи. Вважає безпідставними є посилання та доводи, позивача щодо того, що в позові не йде мова про витребування квартири. Зазначає що у разі задоволення позову ОСОБА_2 буде позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не зможе розраховувати на отримання іншого житла від держави. Наголошують, що саме органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном.

04.06.2020 Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва клопотання представника відповідача-адвоката Подолянко Т.В. про витребування доказів було - задовольнити. Витребувано у Державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка Івана Павловича документи, а саме: - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 44896900 від 28.12.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) за ОСОБА_3 ; - матеріали реєстраційної справи, за якими було проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 44896900 від 28.12.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) за ОСОБА_3 , в тому числі, але не виключно заяву з реєстраційним номером: 31993854, дата і час реєстрації заяви: 26.12.2018-20:05:36, заявник: ОСОБА_3 , рішення суду, серія та номер 2/754/5640/18, видане 25.09.2018 Деснянським районним судом міста Києва.

10.08.2020 від позивача, заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що за змістом ст. 13 Конституції України та ст.319 ЦПК України власність зобов`язує. Таким чином, Київрада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими права власності територіальної громади - невідкладно реагувати. Однак Київрадою самостійно ефективні заходи щодо повернення квартири до комунальної власності не вжито, позов про скасування державної реєстрації права власностіі не заявлявся, що негативно впливає на матеріальну основу територіальної громади. Саме Київська міська рада повинна була проконтролювати стан свого майна, виявити його незаконне відчуження та звернутись з позовом до суду, щоб інтереси держави не залишились незахищеними.

У даному випадку, Київська міська рада, незважаючи, у тому числі, на відкритість та загальну доступність даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не виявила та не відреагувала на факти заволодіння її майном, до суду не звернулась щодо захисту порушеного права, при цьому маючи таку можливість не реалізувала її. Нездійснення захисту Київською міською радою виявляється в усвідомленій пасивній поведінці та невжитті заходів реагування щодо повернення спірного нерухомого майна. Крім того, органи прокуратури звернулись до Київської міської ради та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з листами від 25.06.2019 за № 3178 вих-19 та від 27.08.2019 за №4261 вих-19 про вжиття заходів цивільно-правового характеру щодо повернення майна, розташованого по АДРЕСА_2 , у комунальну власність, за результатами розгляду якого Київська міська рада жодних заходів реагування не вжила, а просила прокуратуру пред`явити відповідний позов, допустивши при цьому бездіяльність та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури. Таким чином, прокурор зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на те, щоб інтереси держави не залишились незахищеними, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» стало підставою для звернення прокурора з даним позовом до суду.

12.05.2021 Деснянським районним судом м. Києва клопотання представника відповідача - адвоката Подолянко Т.В. про витребування доказів було задоволено.

Витребувано у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міськоїради (Київської міської державної адміністрації) документи, а саме: - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 44896900 від 28.12.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) за ОСОБА_3 ; - матеріали реєстраційної справи, за якими було проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер: 44896900 від 28.12.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) за ОСОБА_3 , в тому числі, але не виключно заяву з реєстраційним номером: 31993854, дата і час реєстрації заяви: 26.12.2018-20:05:36, заявник: ОСОБА_3 , рішення суду, серія та номер 2/754/5640/18, видане 25.09.2018 Деснянським районним судом міста Києва.

12.07.2022 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача Київської міської ради в якому зазначено що, прийняття рішення щодо передачі у власність кватири АДРЕСА_1 , належить до компетенції Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 районі в місті Києві ради припинено шляхом ліквідації з 31.10.2010. Зазначеним рішенням передбачено прийняти у власність територіальної громади міста Києва нерухоме та рухоме майно, кошти, підприємств, установ, організацій та інше нерухоме майно районних у місті Києві рад та їх органів. На підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» вказане нерухоме майно перейшло у власність територіальної громади міста Києва. На підставі Розпорядження Деснянської районної вмісті Києві державної адміністрації від 30.01.2015 №48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» майна, будинок АДРЕСА_2 права в місті Києві зараховано на баланс комунального підприємства «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва. Отже, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Згідно з інформацією Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації квартира АДРЕСА_1 є такою, що звільнена та перебуває у власності територіальної громади міста Києва. Вказана вартира приватизацію не проходила та зареєстрованих осіб немає.

У відповіді на відзив зазначають, що первинна реєстрація права власності на вказану квартиру зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішені Деснянського районного суду міста Києва № 2/754/5640/18 яким задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується належним чином завіреним судом рішенням суду. З наведеного вбачається, що Деснянським районним судом м. Києва не приймалось рішення суду від 25.09.2018, про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири продає вказану квартиру ОСОБА_2 . Оскільки рішення про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 судом не ухвалювалось, тому право власності ОСОБА_3 державним реєстратором КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» зареєстровано на підставі неіснуючого рішення суду підлягає скасуванню в судовому порядку. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 , не набула право власності на спірне майно, відповідно розпоряджатися ним не мала права, тому договір купівлі-продажу спірного майна укладеного між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Враховуючи, що здійснено державну реєстрацію права власності на підставі спірного правочину, є потреба в скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 45707655 від 26.02.2019, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . На підставі вищенаведеного просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

14.09.2022 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Подолянко Т.В. до суду надійшла заява про застосування висновків Верховного суду, додаткові пояснення. Згідно яких зазначено, що ОСОБА_2 у відповідності до норм чинного законодавства, з дотриманням усіх процедур набула права власності на спірну квартиру та є добросовісним набувачем. При задоволенні заявленого позову втратить придбане за відплатним правочином майно і буде сама змушена шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним. З підстав викладених у відзиві, поясненнях, ОСОБА_2 в повному обсязі не визнає заявлені вимоги про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації. Крім цього просить окрім доводів, заперечень, обґрунтувань викладених у відзиві, поясненнях, врахувати також додані нею висновки Верховного Суду.

05.10.2022 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Подолянко Т.В. до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі з тих підстав що Великою Палатою Верховного суду здійснюється касаційний перегляд справи №461/12525/15-ц, в якій Верховний суд у складі колегії суддів вирішив відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та вирішити виключну проблему для забезпечення формування єдиної правозастосовної практики. Буде вирішуватись питання балансу інтересів між фізичними особами первісним власником і добросовісним набувачем з точки зору того у яких випадках все таки припустимо витребувати майно у добросовісного набувача і це не буде вважатись для добросовісного набувача індивідуальним і надмірним тягарем. Оскільки предметом позову у даній справі є визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації, що стане наслідком витребування у добросовісного набувача єдиного житла, позбавлення права власності і правовідносини є подібні зі справою № 461/12525/15-ц просить зупинити провадження до закінчення касаційного перегляду у справі №461/12525/15-ц.

Разом з тим, у відповідності до статей 251, 252 ЦПК України встановлено вичерпний перелік випадків за яких суд зобов`язаний або має право зупинити провадження у справі.

Крім того, судом береться до уваги вимоги ч. 1 ст. 157 ЦПК України щодо розгляду справи протягом розумного строку. Слід зауважити, що необґрунтоване зупинення провадження в справі порушує розумні строки судового розгляду, а відтак, і права учасників процесу.

Таким чином, суд вважає, що заява про зупиненя провадження по зазначеній справі не може бути задоволена, оскільки під час вирішення питання про зупинення провадження у справі судом не встановлено об`єктивних перешкод для розгляду цієї справи з підстав наведених представником позивача.

05.10.2022 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Подолянко Т.В. до суду надійшли письмові судові дебати. У письмових дебатах зазначено, що прокурор обрав спосіб захисту прав територіальної громади, заявивши позов про визнання правочину недійсним, без застосування наслідків недійсності правочину, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не заявлялася. Визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації тягне за собою перехід права власності на це майно до територіальної громади в особі Київської міської ради. Натомість на даний час майно на праві власності належить ОСОБА_2 як добросовісному набувачеві, і за нею зареєстроване на праві власності. Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції має керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Так, спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , позбавлення права власності на яке призведе до майнових втрат та вплине на житлові права.

Крім того зауважено, що матеріалами справи підтверджується та не спростовувалося позивачем, що на час розгляду справи спірна квартира за рахунок відповідача капітально відремонтована, тобто наразі її вартість, порівняно з вартістю на час її купівлі, очевидно є значно більшою, проте позивачем не запропоновано умов компенсації ОСОБА_2 не тільки вартості квартири, а інших таких витрат. При винесені рішення має бути враховано, що укладання оспорюваного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стало можливим через здійснення державним реєстратором реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі рішення суду, крім того, правочин нотаріально посвідчений, що надавало ОСОБА_2 певні державні гарантії. Зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні. Добросовісний набувач ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений нотаріусом, який в свою чергу керувався при посвідченні договору відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких як зазначено вище, право власності на вказану квартиру належало ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_2 не могли знати, що вказану квартиру ОСОБА_3 отримала на підставі «неіснуючого рішення суду». Наголошують, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно, і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. З урахуванням вказаного доводів, обгрунтувань викладених у відзиві, додаткових поясненнях, заяві про застосування висновків Верховного Суду, поданих до суду, просять в задоволені позову відмовити повністю. Вирішити питання пов`язані з судовими витратами ОСОБА_2

18.01.2023 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Подолянко Т.В до суду надійшли доповнені письмові судові дебати в яких з посиланням на Європейський суд з прав людини зазначають, що ОСОБА_2 не може бути позбавлена права власності, та спірна квартира має залишитись у власності ОСОБА_2 як у добросовісного набувача.

Прокурори в судових засіданнях позовну заяву підтримували в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи є заява з проханням слухати справи у їх відсутність. Позов підтримують та просять задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про розгляд справи належним чином, та додатково шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Причини неявки суду не повідомлялись.

ВідповідачОСОБА_2 та її представник - адвокат Подолянко Т.В. в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач Державний реєстратор Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляк Іван Павлович в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про розгляд справи належним чином, направленням кореспонденції на адресу зазначеної в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомлялись.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейхі Фаатівні в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи є заява з проханням слухати справи у її відсутність.

18.01.2023 у зв`язку з екстреним відключиннням світла в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва від прокурора Намлієвої І.В., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Подолянко Т.В. надійшла до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі за наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши всі доводи та пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР № 0000093 від 03.04.2019 (витяг з ЄРДР наявний в матеріалах справи) місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника.

На підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинок по АДРЕСА_2 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 від 10.12.2010 вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Установлено, що на підставі рішення виконкому Московської районної ради народних депутатів від 22.08.1988 за №601 громадянину ОСОБА_4 видавався 29.08.1988 Ордер № 37425 Серія Б на житлове приміщення площею 10,35кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до актового запису про смерть № 10242 від ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 помер. Дата смерті приблизно ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно з інформацією Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (копії листа від 01.03.2019 № 102/01/24-1757 та листа від 25.02.2019 № 92) квартира АДРЕСА_1 є такою, що звільнена та перебуває у власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вказана квартира на праві власності не реєструвалася (копія листів від 04.07.2019 № 062/14-9427(И-2019) та від 13.11.2019 №062/14-15284 (И-2019).

Однак відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 26.12.2018 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 по справі №2/754/5640/18.

Разом з тим, згідно із рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25.09.2018, по цивільній справі №2/754/5640/18, задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до листа/відповіді Деснянського районного суду від 23.10.2019 №11/211/2019, Деснянським районним судом міста Києва не ухвалювалось рішення від 25.09.2018 про визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із договору купівлі - продажу від 26.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. під реєстраційним номером 574, продавець ( ОСОБА_3 ) передає у власність, а покупець ( ОСОБА_2 ) приймає (купує) квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до паспорту громадянина України - ОСОБА_2 має місце проживання яке зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно із листів від 09.07.2019 № 056/95-4298, 09.09.2019 № 056/08/95-19930 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) адресованих на адресу Київської місцевої прокуратури № 3 вбачається, що їм стало відомо що квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула з володіння територіальної громади та у зв`язку з цим просять прокуратуру вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов.

Відповідно до Порядку роботи з позовними заявами, рішеннями суду у справах, стороною яких є Київська міська рада, Київський міський голова та заступник міського голови - секретар Київради, затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 17 листопада 2011 року №225, Департамент будівництва та житлового забезпечення здійснює представництво Київської міської ради у судових установах.

Згідно відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Київська міська рада просить Київську місцеву прокуратуру № 3 вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов.

У свою чергу, Київська місцеву прокуратура № 3 листом від 22.01.2020 року № 10-33-59-302вих-20 повідомила Київську міську раду про прийняття рішення на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради щодо звернення з позовної заявою до суду.

Так, відповідно до норм ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та Рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відпвідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рал) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 14 Житлового кодексу УРСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів обласних, міських Рад народних депутатів віднесено здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснення управління житловим фондом місцевих Рад і забезпечення його схоронності.

Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку: потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами.

Стаття 316 ЦК України, регламентує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення статті 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 18 Про столицю України - місто-герой Київ визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до частини першої статті 24 ГК України управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 657 ЦПК України договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчитається батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

За п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Згідно із ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.

Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що виник спір з приводу незаконного відчуження комунальної власності та повернення нерухомого майна належному власнику.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що для застосування того чи іншого способу захисту, суд має встановити характер спірних правовідносин, права та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та факт їх порушення відповідачами.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 рокуу справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

До того ж суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Отже спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з тим, що на підставі рішення суду, якого не існувало була проведена державна реєстрація на нерухоме майно, з подальшим відчуженням та повторною державною реєстрацією.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати рішення міської ради «Про внесення змін до рішення «Про затвердження переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації» про включення нежилого приміщення (підвалу), розташованого в багатоквартирному будинку, до переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації шляхом викупу, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення шляхом викупу, укладений між фізичною особою-підприємцем та Управлінням майна комунальної власності міської ради, та зобов`язати покупця усунути перешкоди у користуванні спірним допоміжним приміщенням загального користування шляхом його звільнення, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони зазначають.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18.

Оскільки вимога про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною квартирою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування квартири із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених рішень суду та державного реєстратора без заявлення вимоги про визнання їх недійсними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Отже, обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Належним способом захисту в даному спорі є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов), проте прокурор з такими вимогами до суду не звертався.

Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, і тому не підлягають задоволенню.

Згідно із положення статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 215, 216, 316, 317, 319, 321, 330, 346, 388, ЦК України, статтями 5, 7, 10, 12, 76, 81, 133, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка Івана Павловича, третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейхи Фаатівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації - відмовити.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Деснянська окружна прокуратура міста Києва, місце знаходження за адресою: м. Київ, вул. Каштанова, 9, .

Відповідач 1: ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання/реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач 3: Державний реєстратор Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Подоляка Івана Павловича, місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул. Дніпровська набережна 25-б, .

Третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейхи Фаатівни, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вулиця Феодори Пушиної буд 23/25.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2023, у відповідності до частини 5 стаття 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко