ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/304/23 Справа № 204/5047/21 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Гаржи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_2 , яка є його покійною дружиною, Красногвардійським райвиконкомом м.Дніпропетровська була виділена земельна ділянка 50 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва гаража, коли вона працювала в цеху №6 ДП ВО «Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова», та отримала від Заводу дозвіл на будівництво гаража разом з іншими працівниками Заводу.

За вказаною адресою був створений гаражний кооператив «Спутник». Однак, на дату написання даної позовної заяви жодних документів про створення гаражного кооперативу зі слів нинішнього його голови не збереглося.

Так, покійна дружина позивача разом з Позивачем побудували гараж, який отримав № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Спутник» та починаючи з 1977 року й по 1990 рік сплачувала податок з будівель і земельну ренту у відповідності до діючого на той час законодавства.

Після проголошення незалежності України Позивач та його дружина продовжили користуватися гаражем. В 2012 році дружина Позивача померла, а Позивач продовжив користуватися гаражем та земельною ділянкою. Починаючи з 2012 року та до жовтня 2020 року Позивач особисто безперервно та відкрито володів та користувався гаражем № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Супутник», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою 50 кв.м., розташованою під ним, а отже Позивач є власником вказаного гаражу та земельною ділянкою 50 кв.м., розташованої під ним.

Проте, 30 жовтня 2020 року Позивач не зміг відкрити вищезазначений гараж, через те, що невідомою особою, якою в подальшому виявився ОСОБА_3 , були зняті замки Позивача та встановлені нові замки.

В листопаді 2020 року Позивач звернувся до органів Національної Поліції із заявою про повернення його незаконно захопленого майна, але 10 грудня 2020 року отримав відповідь, що за заявою Позивача було проведено перевірку, та встановлено, що ОСОБА_3 не претендує на гараж та звільнить його за першою потребою власника, та додатково роз`яснили, що Позивач може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Звернення до голови гаражного кооперативу «Спутник» також не допомогли Позивачу повернути своє майно, оскільки Позивач не має правовстановлюючого документа на гараж та земельну ділянку. Таким чином, починаючи з 30 жовтня 2020 року Позивач позбавлений можливості використовувати своє майно.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований на території ГК «Спутник» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на гараж № НОМЕР_1 , площею 25м2, який знаходиться за адресою: ГК «Супутник», вул.Тітова, 28-г, м.Дніпро. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про укладення шлюбу, яким встановлено зміну прізвища позивача серії НОМЕР_3 .

Згідно копій паспорту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спадщину після смерті спадкодавця, позивач прийняв своєчасно, вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом із спадкодавицею в одній квартирі, де і проживає на даний час.

Так, позивач вказував, що спадкодавцю належав гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надав суду наступні документи.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі рішень Виконкому Дніпропетровської міської ради №718 від 17 серпня 1961 року, Виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська №258 від 10 березня 1964 року та Виконкому Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №564 від 11 червня 1969 року виділено земельні ділянки по АДРЕСА_2 для будівництва гаражів для громадян, та, в тому числі, дружині позивача ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво гаража по АДРЕСА_3 , як працівниці ПМЗ (а.с.31-33).

За вказаною адресою було створено гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с.30).

ОСОБА_2 разом з Позивачем в 1977 році побудовано гараж ( НОМЕР_4 ), площею 25 м2, який отримав №125 в гаражному кооперативі «Спутник», за який починаючи з 1977 року та по 1990 рік нараховувався та сплачувався податок з будівель і земельна рента у відповідності до діючого на той час законодавства (а.с.20-26, 52-54).

Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 24 березня 2021 року №3279, право власності на гараж в АДРЕСА_1 , не зареєстроване, технічна інвентаризація не проводилася.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки будівництво гаража № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проводилось ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за наявності дозволу виданого компетентними органами, а чинне на той час законодавство не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна, тому вважав позовні вимоги ОСОБА_1 доведеними і законними та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.ч.3,4 ст.ст1268, 1269 ЦК України.

Отже, з положень ч.3 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилається, зокрема, на те, що спірний гараж було побудовано позивачем з покійною дружиною разом, проте жодних документів, які б підтверджували законність такого будівництва, до судової справи не долучено та вказує, що суд першої інстанції при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Тобто, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319).

Отже, на час набуття права власності ОСОБА_2 права власності на гараж чинне законодавство (1977 рік) не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна.

Водночас, відсутність правовстановлюючого документу на спірний гараж не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Така позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2018 року у справі №557/1209/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний гараж, який побудований у 1977 році, є предметом спадкування та спадкоємець, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, обґрунтовано звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, оскільки іншого способу оформити право власності на спірний гараж чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).

Відповідно до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне нерухоме майно, а саме гараж, не є самочинним та самовільним будівництвом так як відповідний дозвіл видавався уповноваженим на це органом, відповідно до чинного на час побудови законодавства.

При цьому, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова