Справа № 591/5412/21
Провадження № 2/591/479/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2023 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Северинової А.С.,

з участю секретаря cудового засідання Авраменко Д.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 591/5412/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

29 липня 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Шпаков А.О., засобами поштового зв`язку звернувся до суду з вказаною позовною заявою, яка надійшла до суду 02 серпня 2021 року (т. 1, а.с. 23). Позовна заява мотивована тим, що з 02 червня 1979 року по 04 січня 1999 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . За час шлюбу подружжям було набуто у власність декілька квартир у м. Суми. Так, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом реалізації права на приватизацію у спільну сумісну власність була набута квартира АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності йому, відповідачу ОСОБА_3 та їхнім дітям: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Крім цього, 01 серпня 1997 року подружжям на ім`я ОСОБА_3 для наступного обміну була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . А вже 05 серпня 1997 року вказана квартира за договором міни була обміняна на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (на той час АДРЕСА_4 . Право власності було оформлено на відповідачку ОСОБА_3 згідно договору міни від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О.

Після розірвання шлюбу питання про розподіл майна не ставилося, адже сторонами визнавалися права кожного з подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що є спільною сумісною власністю.

У 2003 році позивач допомагав відповідачці ОСОБА_3 здійснювати перепланування квартири АДРЕСА_5 , з метою поділу даної п`ятикімнатної квартири на дві окремі квартири під АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 з подальшою їх перереєстрацією на відповідачку ОСОБА_3 .

В подальшому, 01 серпня 2018 року позивачеві від сина ОСОБА_5 стало відомо, що відповідачка ОСОБА_3 намагається здійснити продаж квартири АДРЕСА_5 . У розмові з позивачем відповідачка зазначила про те, що вона збирається переїжджати на постійне місце проживання у м. Київ і їй потрібні гроші. На вимогу позивача щодо врахування його інтересів як співвласника квартир, які були придбані подружжям під час шлюбу та є об`єктами права спільної сумісної власності відповідачка відповіла відмовою, мотивуючи це тим, що згідно правовстановлюючих документів саме вона є власником даних квартир, чим заперечила і не визнала право позивача на спільні квартири.

Як стало відомо позивачу з інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року, внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_5 ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою ОСОБА_3 зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

При цьому, відповідно до інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року позивачу стало відомо про те, що на підставі договору дарування № ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ).

Таким чином, відповідачка ОСОБА_3 відчужила двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , без згоди та відома позивача, не визнаючи та порушуючи його права та законні інтереси, як співвласника спільного майна.

Позивач зазначає, що він звернувся за захистом порушеного права і постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 591/5208/18 його касаційну скаргу було задоволено, постанову Сумського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року було скасовано, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року залишено в силі, яким визнано за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що результати перепланування п`ятикімнатної квартири, а саме дві квартири (однокімнатна та двокімнатна) є спільною сумісною власністю.

Із зазначеного слідує, що при укладенні спірного договору дарування № ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., р. №1640 ОСОБА_3 не було подано письмову згоду другого співвласника, що є порушенням закону та підставою для визнання спірного договору дарування недійсним.

Посилаючи на вказані обставини позивач просить суд:

- визнати за ним право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_5 ;

- визнати недійсним договір дарування № ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., р. № 1640.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20 вересня 2021 року на 09-годину 00 хв.

26 серпня 2021 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позову просить відмовити та зазначає, що після розірвання шлюбу у 1999 році фактично між сторонами зберігалися подружні відносини до 2003 року. Увесь цей час п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_5 , яка їй належала, фактично знаходилась у стані, непридатному для проживання. У вказаній квартирі необхідно було зробити дороговартісний ремонт, на який позивач обіцяв виділити кошти. Однак, у 2003 році ОСОБА_2 в ультимативній формі почав вимагати від неї переїхати на інше місце проживання, як наслідок, вона була вимушена вирішувати питання власного проживання з малолітніми дітьми у єдиній квартирі, що належала їй, не маючи для цього коштів і не потребуючи для проживання настільки великої житлової площі. Позивач особисто займався пошуками покупця на одну з квартир, яка утворилася в результаті поділу.

Вказує, що оскільки позивачу було відомо про порушення його прав на майно, яке він вважає спільною сумісною власністю ще до 2018 року, отже, ним було пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Зазначає, що нею було подаровано ОСОБА_6 спірну квартиру АДРЕСА_6 . Однак, твердження позивача про те, що вказаний правочин було вчинено поза його волевиявленням, не відповідає дійсності. Так, не досягнувши згоди про продаж однієї з квартир у 2003 році, вона та ОСОБА_2 з метою забезпечення спільних дітей житлом вирішили подарувати їм квартири, що утворились в результаті поділу. При цьому, за домовленістю сторін ОСОБА_6 отримувала двокімнатну квартиру, а їхній син ОСОБА_5 однокімнатну.

Зокрема, у 2009 році ОСОБА_6 мала одружитися з іноземцем, підготувала і подала для цього всі необхідні документи. Проте, однією з умов для можливості вільно виїхати за кордон була необхідність підтвердити наявність у неї житла, для чого і було прийняте спільне рішення про подарунок квартири. Позивач безумовно обізнаний про факт укладання шлюбу спільною дочкою та зміни її прізвища і місця проживання внаслідок цього. На даний момент ОСОБА_6 фактично проживає у Швейцарії, кантон АДРЕСА_8 . Восени 2016 року ОСОБА_2 приїздив до доньки і, окрім іншого, стверджував про те, що як батько забезпечив її майбутнє, оскільки вона володіє квартирою, яка дісталась їй від батьків. Це доводить той факт, що позивачу було відомо про відчуження квартири АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_6 і вказаний правочин був ним схвалений.

Зазначає, що залишається незрозумілою тривала перерва у позовних вимогах позивача, оскільки він увесь цей час спілкувався з донькою та її новою сім`єю, і лише тоді, коли ОСОБА_6 під час чергового спілкування нагадала йому, що вона разом з матір`ю та братом мають право на частку у квартирі, де позивач фактично проживає одноособово, позивач вирішив відібрати у неї майно, яке фактично спільно з матір`ю подарував (т. 1, а.с. 42-46).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 про відвід судді Северинової А.С. визнано необґрунтованою. Передано вирішення питання про відвід судді Северинової А.С. до іншого судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному у порядку, встановленому частиною 1 статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Северинової А.С.

20 вересня 2021 року протокольною ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання на 11 листопада 2021 року за клопотанням представника відповідача.

У поданому 08 листопада 2021 року відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 в задоволенні позову просить відмовити та зазначає, що посилання позивача на обставини, які були встановлені при розгляді справи № 591/5208/18, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом позову у зазначеній справі був інший об`єкт нерухомості, і вона не була стороною вказаної справи, та, відповідно, не мала можливості висловити свої доводи та заперечення відносно заявлених позивачем аргументів. Так, 02 липня 2009 року вона дійсно отримала в подарунок від матері ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_5 . Даний факт підтверджується договором дарування квартири від 02 липня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. за р. № 1640. Передумовою цього було її знайомство з громадянином Німеччини ОСОБА_10 , з яким вона почала спілкуватись у 2008 році. У червні 2009 року вказаний громадянин приїздив до неї у м. Суми і проживав тут протягом двох тижнів, під час чого познайомився з її сім`єю. Влітку 2009 року вона зателефонувала позивачу з проханням подарувати їй для забезпечення можливості виїзду за кордон житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , яким він володів. Проте, на цю пропозицію він відповів відмовою і запропонував, щоб матір подарувала їй будь-яку з квартир, які утворились в результаті перепланування належної їй п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_5 , на що вона та мати погодились.

В червні 2009 року під час присутності в гостях у них громадянина ОСОБА_11 вони спільно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 обговорювали питання щодо дарування їй однієї з квартир будинку АДРЕСА_4 . При цьому у присутності зазначених вище осіб вона знову зателефонувала позивачу і з використанням гучного зв`язку обговорила з ним дарування двокімнатної квартири, на що він відповів згодою. На пропозицію надати письмову згоду з метою уникнення можливих непорозумінь позивач відповів відмовою, оскільки, за його словами, квартира належала її матері ОСОБА_3 і його згода в даному випадку не потрібна. Після цього між нею та ОСОБА_3 було укладено вказаний вище договір дарування, на підставі якого вона стала власником спірної квартири.

Також обговорювалась можливість продажу нею двокімнатної квартири, яка є предметом спору, з метою наступного придбання їй житла у Швейцарії. При цих розмовах був присутній її чоловік ОСОБА_12 , який заперечував проти продажу квартири у м. Суми, оскільки у ній фактично на той час проживала ОСОБА_3 .

До того ж, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він дізнався про оскаржуваний договір дарування лише у 2018 році. З урахуванням відкритого доступу до Державного реєстру речових прав він мав можливість дізнатись про оскаржуваний договір у будь-час після його укладення. Враховуючи той факт, що позивач, який вважає спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, був обізнаний про можливе порушення свого права власності ще з 2009 року, отже, ним було пропущено строк позовної давності за зверненням до суду, про застосування якого просить відповідачка (т. 1, а.с. 125-128).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 листопада 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 про залишення позовної заяви без розгляду задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 листопада 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 про відвід судді Северинової А.С. визнано необґрунтованою. Передано вирішення питання про відвід судді Северинової А.С. до іншого судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному у порядку, встановленому частиною 1 статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Северинової А.С.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2021 року призначено підготовче судове засідання на 05 січня 2022 року.

05 січня 2022 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 10 лютого 2022 року у зв`язку з повторним витребуванням доказів.

10 лютого 2022 року відкладено підготовче судове засідання на 11 березня 2022 року у зв`язку з повторним витребуванням доказів.

Ураховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії в Україну, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п. 1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року № 5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні.

Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року № 11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Призначено підготовче засідання на 30 травня 2022 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 07 вересня 2022 року.

07 вересня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 19 вересня 2022 року у зв`язку з неявкою відповідачів.

19 вересня 2022 року розгляд справи відкладено на 28 вересня 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

28 вересня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 07 листопада 2022 року у зв`язку з закінченням процесуального часу та викликом свідків.

07 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 21 листопада 2022 року у зв`язку з неявкою відповідачів.

21 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 10 січня 2023 року за клопотанням представника відповідача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Шпаков А.О. позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також представник ОСОБА_3 адвокат Рябченко Ю.І. в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України їхня неявка не перешкоджає розгляду справи, ураховуючи факт неодноразового відкладення судових засідань у зв`язку з неявкою відповідачок та поданих представником відповідачки клопотань про відкладення судових засідань.

Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. просила розглянути справу без її участі.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Рябченко Юлії Іванівни про зупинення провадження у справі та звернення до відповідних судів, що знаходяться на території інших держав, з судовим дорученням стосовно опитування осіб, викликаних у якості свідків, та вручення відповідних повісток.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02 червня 1979 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 січня 1999 року (т. 1, а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 10).

З договору міни квартири від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., вбачається, що ОСОБА_3 здійснила обмін квартири АДРЕСА_11 на квартиру АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 7).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 серпня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1, а.с. 8).

02 липня 2009 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 грудня 2003 року Сумською міською радою, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1640 (т. 1, а.с. 47, 95, 121).

У заяві від 02 липня 2009 року ОСОБА_3 повідомила, що відчужуване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , не є спільною сумісною власністю подружжя та на момент набуття власності на вище вказану квартиру, в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала. Заява засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрована в реєстрі за № 1639 (т. 1, а.с. 96).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 9).

11 січня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 було укладено шлюб, внаслідок чого відповідачка змінила прізвище на ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 48).

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 591/5208/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Сумського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року скасовано, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року залишено в силі, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1, а.с. 12-18).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таке ж положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року у справі № 591/5208/18, яке набрало законної сили, встановлено, що придбання квартири АДРЕСА_5 відбувалося в період перебування подружжя ОСОБА_13 у шлюбі, в період їх спільного проживання, тому вказане житлове приміщення належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісною власності.

Відтак, на створені внаслідок перепланування цієї квартири на дві квартири: однокімнатної № 51 «А» та двокімнатної № 51 по АДРЕСА_4 розповсюджується режим спільного сумісного майна, оскільки правові підстави для припинення права власності, визначені статтею 346 ЦК України, відсутні.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_5 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я дружини. Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, немає.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, отже, передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З урахуванням встановлених судом обставин про те, що спірна квартира АДРЕСА_5 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що згоди позивача на укладення оспорюваного правочину не було, тому укладений 02 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1640, слід визнати недійсним в цілому.

Відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», пункт 570).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 619/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Тому, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року в справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року в справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19), від 27 січня 2021 року в справі № 643/17707/15ц (провадження № 61-9127св19).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відзиві на позовну заяву відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили застосувати строк позовної давності у три роки, посилаючись на ті обставини, що позивачу було відомо про порушення його прав на майно до 2018 року.

Однак, відповідачі не надали суду належні і допустимі докази для підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень. Відповідачки заявляли про те, що зазначені у відзиві обставини можуть підтвердити свідки. Судом неодноразово вживались заходи з метою сприяння праву відповідачок на допит свідків. Зокрема, судові засідання неодноразово відкладалися як за клопотаннями відповідачок, так і у зв`язку з їхньою неявкою в судові засідання та викликом свідків з метою їх допиту. Крім того, суд неодноразово роз`яснював відповідачкам та представнику відповідача право на допит свідків в режимі відеоконференції, ураховуючи повідомлені суду обставини про виїзд свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_15 за межі України. Також судом неодноразово роз`яснювався порядок звернення з судовим дорученням до іноземного суду для проведення окремих процесуальних дій на території іншої держави. Разом з тим, відповідачки не скористалися наданими їм правами, а наполягали на зупиненні провадження у справі до закінчення в Україні режиму воєнного стану. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі. Також ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Рябченко Юлії Іванівни про зупинення провадження у справі та звернення до відповідних судів, що знаходяться на території інших держав, з судовим дорученням стосовно опитування осіб, викликаних у якості свідків, та вручення відповідних повісток, оскільки клопотання не відповідало вимогам закону, а представник відповідачки не з`явилася в судове засідання для з`ясування обставин невідповідності поданого клопотання.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Ураховуючи неодноразові неявки як відповідачок, так і представника відповідачки у судові засідання, а також небажання відповідачок реалізовувати процесуальні права незважаючи на неодноразове роз`яснення судом процесуальних прав та обов`язків, суд вважає, що подальше відкладення розгляду справи порушує принцип розумності строків розгляду справи та дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній письмовими матеріалами.

Водночас, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Шпаков А.О. у судовому засіданні наголошував, що перебіг строку позовної давності почався з серпня 2018 року, оскільки саме тоді позивач дізнався про наміри відповідачки ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_5 , а 28 серпня 2018 року він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої дізнався про наявність оспорюваного договору дарування та про реєстрацію права власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 за відповідачкою ОСОБА_4 , що підтверджується належними та допустимими доказами в матеріалах справи.

Оскільки відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не доведено протилежного, суд дійшов висновку, що направивши 29 липня 2021 року поштою позовну заяву, позивач ОСОБА_2 не пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів в дольовому порядку на користь позивача підлягають стягненню також понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3908 грн, тобто по 1954 грн з кожної з них (3908 грн / 2) (т. 1, а.с. 22).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_7 , укладений 02 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1640.

Стягнути в дольовому порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3908 грн, тобто по 1954 грн з кожної з них.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна, адреса: м. Суми, вул. Покровська, 7/30.

Повне судове рішення складено 19 січня 2023 року.

Суддя А.С. Северинова