ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді АгєєваО.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської областіцивільнусправу№212/10510/21за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності,з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Дехта Р.В., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначила, що є рідною онукою ОСОБА_3 , яка померла в 2002 році. Після її смерті ОСОБА_1 успадкувала нерухоме майно, а саме 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , інша частка в розмірі 1/4 належить іншій особі ОСОБА_2 , з яким позивач не знайома та ніколи його не бачила. Позивач зазначає, що протягом 19 років відкрито володіє вищезазначеним нерухомим майном, користується ним та матеріального його утримує. Натомість ОСОБА_2 ніколи належним йому майном не користувався, в оренду його не здавав, не утримував. Таким чином є всі підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати ухваливши рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що тільки при отриманні відмови державного реєстратора Гуренко Л.П. від 27.04.2009 року вона дізналась, що успадкувала лише 3/4 частки житлового будинку, а інша 1/4 частка належить іншій особі. Також судом було проігноровано, що протягом 19 років вона (позивач) відкрито володіє нерухомим майном. Висновок суду що позивач достеменно знала власника спірного майна є хибним. Оскільки вона ( ОСОБА_1 ) добросовісно, безтитульно, заволоділа нерухомим майном, власник якого був їй невідомий, продовжує відкрито, безперервно, володіти вищевказаним майном, поводячись як власник більше 10 років, вважає що набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч.1 ст.344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляціної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВМІ №757740 від 01 вересня 2009 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної конториТімошиною О.В. на підставі заповіту, посвідченого Другою криворізькою державною нотаріальною конторою22 лютого 1996 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-267, спадкоємцемзазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_3 , якапомерла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є гр. ОСОБА_1 . Спадкове майно складається з 3/4 часток житлового будинку з господарчими будівлями, який вцілому складається з цегляного житлового будинку А-1 загальною площею172,9 кв.м, житловою площею 77,7 кв.м., огорожі 1-2, водо колонки I,замощення II, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,яке належало померлій на підставі Свідоцтва про право власності нажитловий будинок, виданого 31.10.1973 року Виконавчим комітетомЖовтневої районної ради, згідно рішення за №235 від 05.06.1973 рокута зареєстрованого в Комунальному підприємстві Дніпропетровськоїобласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у книзі за №16-109, запис №108.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2437464 від 06.11.2009 року, виданого КП Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 3/4 житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.09.2009 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 06.11.2009 року, номер запису 108, в книзі 28доп.-762.

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.10.1973 року, виданого районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м.Кривий Ріг - житловий будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 . На зворотній стороні міститься відмітка, що частина будинку (яка саме, не вбачається у зв`язку з поганою якістю копії) на підставі рішення суду від 15.11.1974 року передана у власність ОСОБА_2 .

Крім того, позивачем надано копію рішення реєстратора про відмову в видачі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємстваДніпропетровської обласної ради«Криворізьке БТІ» від 27.04.2009p., згідно якого реєстратором Гуренко Лесею Петрівною розглянуто ОСОБА_4 30.03.2009р. за №137889 «про видачу витягу з реєстру прав власності на нерухомемайно для оформлення спадщини на майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ».Прийнято рішення про відмову у видачі витягу з реєстру прав власності нанерухоме майно по причині невідповідності заявлених вимог дійсності(згідно п.5.11 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власностіна нерухоме майно), а саме: в запиті Другої криворізької державноїнотаріальної контори вказується ціла частка від домоволодіння, щознаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка ОСОБА_5 .Згідно даних БТІ за ОСОБА_3 була зареєстрована цілачастка домоволодіння в книзі 16 сторінка 109 запис 108, згідно свідоцтва проправо власності від 31.10.1973р. виданого виконавчим комітетом Жовтневоїрайонної ради згідно з рішенням за № 235 від 05.06.1973р. Але, згідноухвали народного суду Жовтневого району м.Кривого Рогу від 15.11.1974р. ОСОБА_2 направі приватної власностіпереходить 1/4 частина даного домоволодіння, яка пройшла державну реєстрацію.Згідно вищевказаної ухвали виділено на праві приватної ОСОБА_6 1/4 частину спірного домоволодіння.В БТІ за ОСОБА_3 зареєстровано 3/4 частинидомоволодіння, а за ОСОБА_2 зареєстровано 1/4 частина домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що позивач достеменно знала власника спірного майна, що за своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів ст.344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду та зазначає наступне.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Це виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Враховуючи зазначене апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від наведених висновків суду касаційної інстанції, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності всіх перелічених вище умов у їх сукупності, для застосування в даному випадку інституту набувальноїдавності.

Зокрема, хоча позивач зазначає, що вже протягом 19 років відкрито володіє зазначеним нерухомим майном, зі свідоцтва про право на спадщину та витягу з БТІ вбачається, що право власності на 3/4частини спірного будинку було зареєстровано за нею лише восени 2009 року. Доказів того, що позивач володіє спірним майном протягом 19 років, тобто з 2003 року, суду не надано.

При цьому вбачається, що згідно відповіді реєстратора, яка датована 27 квітня 2009 року, 1/4частина спірного будинку належить ОСОБА_2 . Тобто до оформлення свого права власності в порядку спадкування на 3/4 будинку, позивач достеменно знала, що 1/4 домоволодіння належить іншій особі.

Один лише факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його, у тому числі спірної його частки в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене,суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 січня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв