Справа № 199/8765/22
РІШЕННЯ

Іменем України

11.10.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Хамула А.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Кім Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» про зобов`язання видати копію наказу про звільнення та трудову книжку, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням поданої в подальшому заяви про зменшення розміру позовних вимог послався на те, що позивач з 01 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду директора з маркетингу. 03 серпня 2022 року позивач на ім`я директора відповідача подав заяву про звільнення його із займаної посади за власним бажанням, у відповідь на що електронним листом отримав свою заяву, погоджену і підписану директором. Однак відповідач не повідомив позивача про звільнення, копію наказу про звільнення позивача не видав останньому, як і трудової книжки та письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, відповідач не провів розрахунок із позивачем, зокрема не виплатив заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку. Усні звернення позивача до відповідача щодо отримання інформації чи було звільнено позивача, про видачу копії наказу про звільнення, трудової книжки та про проведення розрахунку були проігноровані відповідачем. 12 вересня 2022 року представником позивача було направлено відповідачу адвокатський запит, у відповідь на який відповідач повідомив, що позивача звільнено не було, а 11 листопада 2022 року позивачу із особистого кабінету веб-порталу електронних послуг ПФ України стало відомо, що відповідач звільнений 03 серпня 2022 року за ст.38 КЗпП України. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд зобов`язати відповідача видати позивачу копію наказу про звільнення та трудову книжку, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 43754,81 гривень за період з липня по серпень 2022 року, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 135452,59 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 232571,26 гривень.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із значенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначеного до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року за заявою представника позивача провадження у цивільній справі було закрито в часині позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність, подала до суду відзив, в якому також просила відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що директор відповідача ОСОБА_3 після 24 лютого 2022 року виїхав за межі України, про що наглядову раду відповідача не повідомив, згоди на виконання своїх трудових обов`язків дистанційно не отримав, заходів з організації належної діяльності відповідача не вжив. Поки директор відповідача був відсутній його батько (позивач) без належних на те повноважень перебрав на себе управління відповідачем, внаслідок чого директора ОСОБА_3 було звільнено з посади 18 серпня 2022 року. В ході перевірки діяльності відповідача з`ясовано, що у товариства відсутні оригінали наказів директора ОСОБА_3 , підписані ним за період з 24 лютого 2022 року, натомість документи від імені директора товариства підписувались особою, яка не мала на це повноважень. Відтак з 24 лютого 2022 року по 18 серпня 2022 року відповідачем не було видано підписаного директором наказу про звільнення позивача, що унеможливлює видачу копію такого наказу позивачу. В свою чергу, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про видачу трудової книжки, виплату компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідні позовні вимоги, які ґрунтуються на факті звільнення позивача, чого фактично не відбулось.

У своїй відповіді на відзив представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, заперечуючи дійсність наведених стороною відповідача у відзиві фактичних обставин та підстав для відмови у позові, зокрема послався на те, що позивача було звільнено на підставі наказу відповідача від 03 серпня 2022 року №44, внаслідок чого внесено запис до трудової книжки. В будь-якому разі відповідач мав звільнити позивача через два тижні після отримання заяви про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, чого протиправно не здійснив. Послався представник позивача і на підтвердження вини відповідача у не проведенні розрахунку із позивачем, бездоказовість тверджень сторони відповідача, відсутність конфлікту інтересів в діях представника позивача та позивача, відсутність фактів порушення директором ОСОБА_3 норм трудового законодавства.

У письмових поясненнях представник відповідача послалась на неможливість звільнення позивача в дату подання ним заяви про звільнення 03 серпня 2022 року, оскільки передбачені для цього ст.38 КЗпП України підставі відсутні. Вказала представник позивача і на нерелевантність посилань позивача на п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року, оскільки вказаний пункт стосується незаконного звільнення або переведення працівника, поновлення його на роботі, а не обставин, коли наказ не видавався. Тому в даному випадку виправлення невірного запису здійснювалось роботодавцем на підставі п.2.6 вказаної Інструкції після того, як помилка була виявлена. Послалась представник відповідача і на те, що позивач після 03 серпня 2022 року на власне робоче місце не з`явився, із заявами про проведення розрахунку не звертався, зокрема через працевлаштування на новому підприємстві. Оскільки позивача не було звільнено 03 серпня 2022 року, то і можливість проведення з ним розрахунку у вказаний день відсутня. Наявність наказу від 15 серпня 2022 року №49 не підтверджує наявність наказу №44 від 03 серпня 2022 року. Не є належним доказом надані стороною позивача індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), оскільки вказаних в цих доказах відомості вже не є актуальними внаслідок подання відповідачем уточнюючого розрахунку, яким видалено помилкові нарахування.

Представником позивача у своїх письмових поясненнях вказано на недопустимість та неналежність доказів, поданих представником відповідача, що тягне за собою бездоказовість тверджень сторони відповідача. Також представник позивача вкотре наполягав на факті звільнення позивача на підставі наказу від 03 серпня 2022 року №44 за заявою позивача від тієї ж дати, а також у виникненні у зв`язку із цим у відповідача видати позивачу копію означеного наказу, трудову книжку та провести розрахунок із позивачем.

Представником відповідача були подані суду ще одні письмові пояснення, в яких представник виклала обставини виникнення боргу перед позивачем по заробітній платі за період з липня по серпень 2022 року, а також послалась на неналежний спосіб захисту позивача з огляду на не доведення факту звільнення позивача 03 серпня 2022 року, а тому належним способом захисту мало б бути не зобов`язання видати неіснуючий наказі про звільнення, а про визнання трудових правовідносин припиненими з певної дати.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачем, який перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем, обіймаючи посаду директора по маркетингу, 03 серпня 2022 року було складено заяву на ім`я директора відповідача ОСОБА_3 , про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Викладені обставини підтверджуються копією вказаної заяви, яка містить позначку ОСОБА_3 про відсутність заперечень щодо звільнення позивача. Також факт перебування сторін у трудових правовідносинах судом встановлено також у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, інших матеріалів цивільної справи.

Згідно індивідуальних відомостей про позивача, як застраховану особу, з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального старування Пенсійного фонду України станом на 11 листопада 2022 року позивачу нараховано відповідачем за липень 2022 року дохід в розмірі 45735,2 гривень, а за серпень 2022 року - 176882,69 гривень.

Відповідно до роздруківки із веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України позивача 03 серпня 2022 року було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України з посади директора з маркетингу відповідача.

В той же час, судом встановлено, що за наслідками засідання Наглядової ради відповідача, оформленого протоколом №57, було прийнято рішення про припинення повноважень та звільнення директора відповідача ОСОБА_3 із займаної ним посади, призначено нового керівника відповідача. Причиною звільнення ОСОБА_3 стала та обставина, що останній з 24 лютого 2022 року був фактично відсутній на робочому місці, повноцінного керівництва товариством не здійснював, самоусунувшись від виконання своїх посадових обов`язків. У товариства відсутні оригінали наказів директора, підписаних від імені ОСОБА_3 , за період з 24 лютого 2022 року по 18 серпня 2022 року. З 24 лютого 2022 року документи, які щодня виникали у поточній діяльності товариства, особисто ОСОБА_3 не підписувались через його відсутність на робочому місці. Викладені обставини підтверджуються копіями протоколів засідання Наглядової ради відповідача від 18 серпня 2022 року №56 та №57, копіями табелів обліку робочого часу, копією листа відповідача від 26 вересня 2022 року №312/9, копією контракту.

28 грудня 2022 року новим директором відповідача видано наказ №191-лс «Про скасування запису», яким констатовано відсутність у товариства наказу №44 від 03 серпня 2022 року, підписаного директором ОСОБА_3 , про звільнення позивача, а також прийнято рішення про внесення змін до трудової книжки позивача шляхом виключення помилкового запису про його звільнення із виконанням необхідного корегування звітності товариства, у якій було помилково відображено факт звільнення позивача та проведено безпідставні нарахування сум, що належать до виплати. Копія наказу наявна в матеріалах справи.

В свою чергу, в порядку реалізації вищевказаного наказу №191-лс від 28 грудня 2022 року були внесені відповідні зміни до звітності відповідача, які подані до відповідних територіальних податкового та пенсійного органів, внаслідок чого на момент розгляду справи позивач не є таким, що звільнений із займаної ним посади директора з маркетингу відповідача, хоча і з 03 серпня 2022 року відсутній на робочому місці. Викладені обставини підтверджуються копією табелю обліку використання робочого часу, копіями відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, копіями відомостей про трудові відносини осіб та період проходження військової служби, копіями квитанцій, а також відкоригованими відомостями про позивача, як застраховану особу, з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального старування Пенсійного фонду України станом на 02 травня 2023 року, копією листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 23 лютого 2023 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2, 221, 231, 232 КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.

Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні норми містить ст.24 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Положеннями п.2 розділу ІІ Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями п.3 розділу ІІІ Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Положеннями 7 розділу IV Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (ст.73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Положеннями п.8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, норм трудового законодавства свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наведений правовий висновок міститься у постанові Великої Плати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2022 року по справі №306/930/19, від 23 листопада 2022 року по справі №635/3473/20.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства та правової позиції суду касаційної інстанції, однією з обов`язкових умов для зобов`язання судом відповідача, як роботодавця, в порядку задоволення відповідних позовних вимог виконати передбачені ст.47 КЗпП України вимоги щодо видачі позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки, а також стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст.ст.83, 116, 117 КЗпП України компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є доведений перед судом належними та допустимий доказами факт звільнення позивача і займаної ним посади, зокрема з 03 серпня 2022 року, як стверджує позивач. В той же час, в ході розгляду справи заявлений позивачем факт його звільнення 03 серпня 2022 року внаслідок підпису та видачі директором відповідача ОСОБА_3 наказу №44 від 03 серпня 2022 року свого належного підтвердження не знайшов. Зокрема, зі змісту наданих стороною відповідача документів, як доказів, вбачається фактична неможливість підписання ОСОБА_3 означеного наказу про звільнення позивача через фізичну відсутність директора на робочому місці у відповідну дату та відсутність оригіналу вказаного наказу у відповідача. Станом на час розгляду справи позивач досі є працівником відповідача, хоча і відсутній на робочому місці. Дані обставини позивачем не спростовані. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Більш того, зі змісту пояснень учасників справи, викладених як у судових засіданнях, так і в заявах по суті спору, слідує, що між сторонами наразі існує спір щодо факту та дати звільнення позивача із займаної ним посади у відповідача, а отже належним способом захисту прав позивача за цих умов мало б бути визнання трудових правовідносин сторін припиненими з певної дати та на певній підставі, що, в свою чергу, зумовлювало б можливість пред`явлення і інших похідних від цього позовних вимог, в тому числі, але не виключно, про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст.2, 47, 83, 94, 115-117, 221, 231, 232, 233, 238, КЗпП України, ст.ст.1, 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», п.2 розділу ІІ, п.3 розділу ІІІ, п.п.7, 8 розділу IV Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Яхненківська, 2) про зобов`язання видати копію наказу про звільнення та трудову книжку, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко