печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №752/16143/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» про визнання договору недійсним та стягнення матеріальної шкоди, -

представник позивача - адвокат Питомець А. В.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним попередній договір ПКП-11248 від 20.12.2021 року укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» (далі - ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ»); стягнути із ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоди у розмірі 888 188, 64 гривень за договором ПКП-11248 від 20.12.2021 року в рамках Закону України «Про захист прав споживачів»; покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що між ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» в особі Калашнікова Сергія Володимировича та ОСОБА_1 , 20.12.2021 року було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11248.

У відповідності до предмету попереднього договору, сторони зобов`язались до 30 квітня 2022 року укласти основний договір з купівлі продажу транспортного засобу марки FORD ESCAPE 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 погодженою договірною ціною (вартістю) в розмірі 330 985, 10 грн, у тому числі ПДВ - 55 164, 18 грн.

Відповідно до п. 2.3. попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11248 від 20.12.2021 року сторона-2 ( ОСОБА_1 ) в день підписання цього договору стороні-1 (ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ») в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахувкновий рахунок сторони-1 (ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ») в розмірі 8 254, 00 доларів США, що згідно офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 224 907, 47 грн, у тому числі ПДВ - 37 484, 67 грн.

Вказує, що ОСОБА_1 було повністю виконано свої зобов`язання за попереднім договором, та внесено в день укладання договору на розрахунковий рахунок ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» повну суму, а саме: 224 907,47 грн, у тому числі ПДВ - 37 484, 67 грн, що підтверджується рахунком на оплату №11248-ВШ0273 від 20.12.2021 року та квитанцією №9254-5535-9514-6430 від 20.12.2021 року.

Також, 24.12.2021 року ОСОБА_1 оплачено вартість страхового платежу згідно договору добровільного стархування вантажів (при одноразовому перевезенні) №222503, а саме: транспортного засобу марки FORD ESCAPE 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , у розмірі 4 899, 00 грн, що підтверджується копією договору №222503/23-12-2021, рахунком на оплату №222503 від 23.12.2021 року та квитанцією №9254-9530-0041-9756 від 24.12.2021 року.

Вказує, що позивач у травні 2022 звертався шляхом написання повідомлень на вказані представниками ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» номериз проханням повідомити, чи привезено автомобільарки FORD ESCAPE 2014 року випуску, до України.

У відповідь, ОСОБА_1 отримав «роз`яснення» про те, що поставка автомобіля, який є предметом попереднього договору ускладнена через війну на території країни, представник ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» попросив зачекати із роз`ясненням щодо подальшого порядку виконання умов договору з боку ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ».

В подальшому ОСОБА_1 спробував знову зв`язатись із менеджером ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» через мессенджери мережі Viber та WhatsApp, однак жодної відповіді не отримав.

Вважає, що оскільки ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» не виконало умов попереднього договору, та не вчинило жодних дій для укладення основного договору, а також ухиляється від будь-яких переговорів щодо врегулювання спору щодо предмету попереднього договору, вказаний договір підлягає визнанню недійсним та позивач має право вимагати відшодування матеріальної шкоди у розмірі 888 188, 64 гривень за договором ПКП-11248 від 20.12.2021 року в рамках Закону України «Про захист прав споживачів», що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2022 року відкрито провадження у справі (а.с. 38-39).

Вказану ухвалу направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 40-42).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2022 року справу направлено на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 46-47).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 року для розгляд вказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а.с. 55-56).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року прийнято справу до провадження судді, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 57).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року відмовлено задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (а.с. 58).

Копії вказаних ухвал направлено на адреси сторін (а.с. 59-61).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 98).

Представник позивача - адвокат Питомець А. В. подав клопотання про розгляд справи у відстуність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» у судове засідання неодноразово не з?явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не надав.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності відповідача, його представника.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено,між ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» в особі Калашнікова Сергія Володимировича та ОСОБА_1 , 20.12.2021 року було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11248 (а.с. 13).

У відповідності до предмету попереднього договору, сторони зобов`язались до 30 квітня 2022 року укласти основний договір з купівлі продажу транспортного засобу марки FORD ESCAPE 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 погодженою договірною ціною (вартістю) в розмірі 330 985, 10 грн, у тому числі ПДВ - 55 164, 18 грн.

Відповідно до п. 2.3. попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11248 від 20.12.2021 року сторона-2 ( ОСОБА_1 ) в день підписання цього договору стороні-1 (ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ») в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахувкновий рахунок сторони-1 (ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ») в розмірі 8 254, 00 доларів США, що згідно офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 224 907,47 грн, у тому числі ПДВ - 37 484, 67 грн.

ОСОБА_1 було повністю виконано свої зобов`язання за попереднім договором, та внесено в день укладання договору на розрахунковий рахунок ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» повну суму, а саме: 224 907,47 грн, у тому числі ПДВ - 37 484, 67 грн, що підтверджується рахунком на оплату №11248-ВШ0273 від 20.12.2021 року (а.с. 20) та квитанцією №9254-5535-9514-6430 від 20.12.2021 року (а.с. 19).

Також, 24.12.2021 року ОСОБА_1 оплачено вартість страхового платежу згідно договору добровільного стархування вантажів (при одноразовому перевезенні) №222503, а саме: транспортного засобу марки FORD ESCAPE 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , у розмірі 4 899, 00 грн, що підтверджується копією договору №222503/23-12-2021 (а.с. 24-31), рахунком на оплату №222503 від 23.12.2021 року (а.с. 23) та квитанцією №9254-9530-0041-9756 від 24.12.2021 року (а.с. 19).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагативід боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення.

Так, встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 30.04.2022 року, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором 20.12.2021 року. У будь-якому випадку, навіть при наявності у ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 30.04.2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими.

Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів`правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів`підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, як суб`єкт господарювання, не спеціалізується на торгівлі колісними транспортними засобами, а спеціалізується, зокрема, на посередництві у торгівлі іншими товарами та товарами широкого асортименту, тому укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як Продавця, ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про строк його дії під відкладальною умовою щодо строку дії попереднього договору до 20.04.2022 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе.

Вказане підтверджується також долученим позивачем витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого за вказаним вище фактом було відкрито кримінальне провадження №0000055 від 01.07.2022 року.

Таким чином, оскільки введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним, то попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11248, укладений між ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в подвійному розмірі, а саме 888 188, 64 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно із ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості.

Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Так, з договору вбачається, що позивач вніс завдаток, який перебачений п.2.3 договору від 20.12.2021 року.

Разом з тим, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки основний договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, між сторонами не було укладено, то сплачена позивачем сума в розмірі 224 907, 47 грн є авансом, і за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила.

Сума, яка зазначена у попередньому договорі завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц.

При цьому, оскільки судом встановлено, що відповідачем навмисно введенопозивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні попереднього договору, то суд вважає за можливе стягнення збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення авансового внеску у повідвійному розмірі 449 817, 94 грн.

Крім того, для забезпечення умов виконання попереднього договору позивачем було оплачено вартість страхового платежу згідно договору добровільного стархування вантажів у розмірі 4 899, 00 грн, яка також підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Щодо решти суми матерівальної шкоди, то суд вважає її необґрунтованою, стороною не доведено понесення інших збитків укладенням вказаного договору, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Посилання позивача на те, що ним здійснено наступні платежі: вартість лоту та аукціонний збір, доставка, брокерські послуги, вигрузка з порту, розмитнення, послуги з відбору авто, загальною вартістю 12 147 доларів США, не підтверджено належними та допустими доказами, а ґрунтуються лише на твердженнях позивача. При цьому, позивач зазначає, що транспотрний засіб за попереднім договором купівлі-продажу не було доставлено до України, однак вказує, що ним було фактично сплачено його вигрузку з порту та розмитнення, що суперечить одне одному.

Таким чином, посилання позивача, що в загальному йому було завдно шкоди на суду 12 147 доларів США нічим не обгрутовані, тому суд не врахувує їх при вирішення спору та стягненні шкоди.

Також суд не бере до уваги посилання позивача, на те, що матеріальна шкода підлягає стягненню із розрахунку на курс долара станом на дату звернення до суду, так як попереднім договором було визначено розрахунки у іноземній валюті - долар, оскільки як вбачається із долучених позивачем квитанції, розрахунки здійснювались саме у національній валюті України - гривні.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково, а саме в частині визання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-1124 та стягнення із відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 454 716, 94 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач при зверненні до суду із даним позовом звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 5 539, 56 грн, а саме: 992,40 грн та 4 547, 16 грн за немайнову вимогу та за майному вимогу.

Крім цього, позивачем сплачено 496,20 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 207, 215, 216, 230, 509, 526, 546, 570, 571, 626, 628, 635, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 11, 14, 15, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 280, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» про визнання договору недійсним та стягнення матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсним попередній договіркупівлі-продажу транспортного засобу ПКП-1124, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» та ОСОБА_1 .

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 454 716, 94 грн.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на користь держави судовий збір у розмірі 5 539, 56 грн.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на користь ОСОБА_1 збір у розмірі 496,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП не зазначено.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», адреса: вул. Менделєєва, 12, офіс 94/1, м. Київ, 01103, .

Суддя Г.О. Матійчук