КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2068/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , про поділ майна, що є спільною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна та визнання особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, який мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 12 жовтня 1994 року. Шлюб розірвано рішенням суду від 05 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 11 березня 2019 року.

Позивачка зазначала, що після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільно майна. Все заявлене майно набуто в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу у рівних частках (по ).

Крім того, позивачка вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля, який був укладений відповідачем у справі та його сестрою ОСОБА_3 є удаваним, оскільки вона не знала про цей договір та не давала згоду на його укладання, він був укладений фактично безоплатно, автомобіль залишився у повному володіння та користуванні ОСОБА_3 , хоча зареєстрований на сестру ОСОБА_3 , оплата за договором не проводилась (ст. 235 ЦК України).

Також, вона вважає, що ОСОБА_3 аналогічно автомобілю, має намір без її відома здійснити оформлення майнових прав на однокімнатну квартиру в «ЖК Оберіг» номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м, набуті згідно свідоцтва № С632202/2017/-1 за договором фінансування будівництва №М63-3303/2017/-1 від 23 серпня 2018 року виключно на себе, тому позивачка переконана в необхідності визнати зазначені майнові права спільною сумісною власністю з подальшим поділом по 1/2 частки кожному.

У позові вказувала, що протягом 2017-2019 років ОСОБА_3 приховував від неї свої доходи та кошти на банківських рахунках, використовував їх на власний розсуд без її відома всупереч інтересам сім`ї, як правило на забаганки - ОСОБА_5 .

Разом з тим, посилалась також на те, що поділу підлягає також сума отриманих та накопичених грошових коштів ОСОБА_3 , оскільки вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А оскільки сторони є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , то й комунальні витрати повинні нести порівну.

Відтак, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.151-159, т. 2), позивачка ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що набута під час шлюбу та здійснити її розподіл на спільну часткову власність по 1/2 частки кожному із співвласників;

2) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 гаражний бокс під № НОМЕР_1 , перший ряд, друга черга, який розташований в ГБК «Будівельник», за адресою: АДРЕСА_2 , що набутий під час шлюбу та здійснити його розподіл на спільну часткову власність по 1/2 частки кожному із співвласників;

3) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майнові права на однокімнатну квартиру в «ЖК Оберіг» номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м, набуті згідно свідоцтва № С632202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А та договору про відступлення майнових прав № М63-2202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року та здійснити розподіл цих майнових прав на спільну часткову власність по 1/2 частки кожному із співвласників;

4) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках ОСОБА_3 в ПАТ «КБ «Приватбанк», розміщених як вклади та нараховані на них відсотки в загальній сумі - 125 820 грн. та кошти, що були отримані ОСОБА_3 на карткові рахунки в ПАТ «КБ «Приватбанк» в сумі - 250 621,68 грн., а також кошти в АТ «Банк Південний», розміщені як вклади та нараховані на них відсотки в загальній сумі - 54 364,86 грн., які були набуті під час шлюбу, а також використані ОСОБА_3 до 11 березня 2019 року (фактичного розірвання шлюбу) всупереч інтересам сім`ї та здійснити їх розподіл з виплатою компенсації ОСОБА_1 в розмірі 1/2 їх частини, що складає - 215 403,27 грн.;

5) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заробітну плату в ПрАТ «Асфальтобетонний завод» в розмірі 881 360,25 грн., яка була сплачена під час шлюбу, а також використана ОСОБА_3 до 11 березня 2019 року (фактичного розірвання шлюбу) всупереч інтересам сім`ї та здійснити її розподіл з виплатою компенсації ОСОБА_1 в розмірі 1/2 її частини, що складає - 440 680,13 грн.;

6) визнати удаваним та недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 12 липня 2017 року № 8044/2017/536868, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

7) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки Kia Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; VIN: НОМЕР_3 та здійснити його розподіл на спільну частку власність по 1/2 частки кожному із співвласників;

8) визнати спільним зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму боргу в розмірі - 25 283,66 грн., згідно рахунку-повідомлення від 09 травня 2020 року КП «ГІОЦ» щодо оплати за комунальні послуги мешканців квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_3 половину зазначеної суми, необхідної для погашення боргу та половину суми на виконання поточних фінансових зобов`язань за житлово-комунальні послуги;

9) судові витрати понесені ОСОБА_1 до звернення в суд та під час розгляду справи покласти на ОСОБА_3 у повному обсязі з наданням п`ятиденного строку ОСОБА_1 на подання доказів щодо остаточного розміру судових витрат з моменту ухвалення судового рішення в даній справі.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому, з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог (а.с.42-43, т. 3), просив суд:

1) визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в Київській області, Броварський район, Семиполківська сільська рада (державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЙ № 444489);

2) визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради, кадастровий номер :05:042:0193 (державний акт на право приватної власності на землю від 25 грудня 1995 року, зареєстровано в книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 295);

3) визнати за ОСОБА_3 право власності на: холодильник Hitachi - 8 000 грн., холодильник Vestfrost 07/2016 року випуску вартістю 9 169,1 грн., морозильну камеру Liebherr - 6 000 грн., морозильну камеру Vestfrost серпня 2013 року випуску вартістю 5 464,86 грн., пральну машину LG - 5 000 грн., телевізор Philips 8/2016 року вартістю 13 998 грн., мікрохвильову піч Sumsung 9/2017 року випуску вартістю 2 699 грн.;

4) визнати за ОСОБА_3 право власності на 57/100 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 90,30 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серія НОМЕР_4 від 23 листопада 2000 року;

5) визнати право приватної власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: гаражний бокс № НОМЕР_1 , перший ряд, друга черга, який розташований в ГБК «Будівельник», за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 38,60 кв.м;

6) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 4 367,50 грн., за платіж за майнові права на однокімнатну кватиру в «ЖК Оберіг» номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м;

7) судові витрати стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Зустрічні позовні вимоги відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 мотивував тим, що заявлене ним майно в п. 1-4 у зустрічному позові набуте під час перебування у шлюбі, в той час як гаражний бокс є його особистою приватною власністю, оскільки усі будівельні роботи, оплата всіх платежів за послуги, членські внески здійснював його батько - ОСОБА_6 .

Пояснював, що у грудні 1993 року ОСОБА_6 подарував автомобіль ГАЗ 2401 ОСОБА_3 . Крім цього, будучи власником автомобіля ОСОБА_3 написав заяву керівництву ВАТ «ЗЗБВ-5» з проханням включити його в члени гаражно-будівельного кооперативу «Будівельник». В наступному керівництво ВАТ «ЗЗБВ-5» зверталось з проханням до Мінської РДА у м. Києві з прохання про включення в члени гаражно-будівельного кооперативу «Будівельник» своїх співробітників. Розпорядженням представника президента від 02 грудня 1994 року ОСОБА_3 включений в члени гаражно-будівельного кооперативу «Будівельник» як власник автомобіля. Заява про вступ у члени гаражно-будівельного кооперативу «Будівельник» ОСОБА_3 була написана до 14 серпня 1994 року, тобто за два місяці до шлюбу. Він отримав доступ до гаража у 2001 році (через рік після смерті батька) та в подальшому йому видано свідоцтво про право власності (спочатку будівництво, потім узаконено будівництво, а потім отримано право власності). Тому гаражний бокс був побудований до укладання шлюбу та фактично був успадкований ним.

Разом з тим, вказував, що оплата молодіжного кредиту в період з 01 січня 2004 року по 22 грудня 2006 року була проведена з його особистих коштів в сумі 6 237 грн., що є 6,08 кв.м від загальної площі 90,06 кв.м, тобто 7 %, а тому він- визнає спільною сумісною власністю позивача та відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , проте вважає, що її поділ необхідно здійснити так: 56,67 % (або 56 цілих 67/100 часток) квартири за ним, та 43,44 % (або 43 цілих 33/100 часток) за позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 .

У зустрічній позовній заяві вказував, що право власності на земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 , яка з 2004 року ніде не працювала, а тому його заробітна плата була фактично єдиним доходом сім`ї та засобом для її нормального існування та ведення спільного господарства, саме за його заробітну плату вони проживали, придбали спільне майно, їздили у подорожі та оплачували комунальні послуги.

Крім того, посилався й на те, що рішенням у справі № 753/13650/18 встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю з березня 2018 року. Та вказував, що 23 серпня 2018 року він з особистих приватних коштів сплатив платіж за майнові права на квартиру в «ЖК Оберіг» на суму 8 735 грн., тому, якщо договір укладено в інтересах сім`ї половину цієї суми необхідно стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 гаражний бокс під № НОМЕР_1 , перший ряд, друга черга, який розташований в ГБК «Будівельник» за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частині гаражного боксу під АДРЕСА_4 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майнові права на однокімнатну квартиру в «ЖК Оберіг», номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м, набутих згідно Свідоцтва №С632202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А та договору про відступлення майнових прав №М63-2202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частині майнових прав на однокімнатну квартиру в «ЖК Оберіг», номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м, набутих згідно Свідоцтва №С632202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А та договору про відступлення майнових прав №М63-2202/2017/-1 від 23 серпня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 068,47 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не погоджуючись із вказаним судовим рішенням подав апеляційну скаргу, та вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про : - визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заробітної плати нарахованої ПАТ «Асфальтобетонний завод» в розмірі - 881 360 гривень 25 коп., яка була сплачена під час шлюбу, а також використана відповідачем до 11 березня 2019 року (фактичного розірвання шлюбу) всупереч інтересам сім`ї та здійснити її розподіл з виплатою компенсації позивачеві в розмірі 1/2 її частини, що складає - 440 680,13 грн.; - визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відмови у визнанні спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки Кіа Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; VIN: НОМЕР_3 та здійснити його розподіл на спільну часткову власність по 1/2 частки кожному із співвласників; відмови у визнані спільним зобов`язанням відповідача та позивача суму боргу в розмірі - 25283,66 грн., згідно рахунку-повідомлення від 09 травня 2020 року КП «ГіОЦ» щодо оплати за комунальні послуги мешканців квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та відмови стягнути з відповідача половину зазначеної суми, необхідної для погашення боргу та половину суми на виконання поточних фінансових зобов`язань за житлово-комунальні послуги необґрунтованими у зв`язку з чим просив суд в цій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апелянт наголошує, що вимоги ОСОБА_1 щодо поділу грошових коштів, в тому числі на банківських рахунках відповідача, підлягали задоволенню на підставі ч. 2 ст. 61 СК України, оскільки заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є спільною сумісною власністю та відповідно також підлягають поділу.

Вказує й на те, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 липня 2017 року позивачем за первісним позовом була повністю обґрунтована та доведено вчинення такого договору не на користь сім`ї та без її відома, крім того, на її переконання, договір був безоплатний, а тому у суду були всі підстави визнати його недійсним.

Також у апеляційній скарзі посилається на неврахування доказів щодо наявності та розподілу боргу за житлово-комунальні послуги, оскільки сторони є співвласниками майна й несуть рівні обов`язки з його утримання.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з посиланням на порушення судом норм процесуального права, що виражаються у неповному, необ`єктивному та не всебічному розгляді обставин справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених первісних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати ОСОБА_1 у зв`язку із поданням апеляційної скарги покласти на відповідача ОСОБА_3 з наданням п`ятиденного строку апелянту на подання доказів щодо остаточного розміру судових витрат з моменту ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

30 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого останній погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні частини первісних позовних вимог, оскільки позивачкою за первісним позовом дійсно не було доведено та не надано жодного доказу, що грошові кошти були використані відповідачем всупереч інтересам сім`ї, а ним такі вимоги спростовано в повному обсязі.

Вказує, що виглядають абсурдними вимоги про поділ заробітної плати відповідача ОСОБА_3 за період 2016-2019 років, оскільки в зазначений період позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем та спільно з ним витрачала ці кошти, зокрема на харчування, відпочинок, лікування, сплату комунальних послуг та купівлю побутової техніки. Тому такий поділ є намаганням повторно стягнути з відповідача такі кошти.

Разом з тим, у відзиві відповідач наголошує, що позивачка тривалий час не працювала і єдиним джерелом доходу їх родини була його заробітна плата, за яку й жила їх сім`я та з якої вони здійснювали вклади на депозити та набували майно.

Категорично заперечує ОСОБА_3 й щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки судом вірно встановлено наявність у відповідача за первісним позовом боргових зобов`язань перед сестрою ОСОБА_4 , а позивачка знала про продаж автомобіля, що підтверджено показами свідків. Крім того, отримані грошові кошти також було використано в інтересах сім`ї.

Вимогу ж про визнання спільною суми боргу по оплаті за житлово-комунальні послуги відповідач вважає регресною вимогою боржника та вказує, що такі вимоги не можуть розглядатись в порядку поділу майна подружжя.

У відзиві ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи позивачка у справі ОСОБА_1 та її представник - адвокат Майданік В.Ю. частково підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, а саме просили розглянути апеляційну скаргу лише в частині незаконності рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Кіа Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; VIN: НОМЕР_3 та здійснити його розподіл на спільну часткову власність по 1/2 частки кожному із співвласників, в іншій частині з рішенням суду вони погоджуються, ознайомившись із мотивованим текстом рішення.

Відповідач у справі ОСОБА_3 та його представник адвокат Домітращук І.М. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу (а.с.7, т.1).

Відповідно до копії свідоцтва серії НОМЕР_4 від 22.11.2000, квартира жилою площею 47,20 кв.м, загальною 90,30 кв.м належить ОСОБА_3 (а.с. 10, т.1). Зазначена квартира придбана за інвестиційною угодою № 03 про інвестування житлового будівництва від 10 липня 2000 року , при якій укладалася кредитна угода з наданням пільг враховуючи склад сім`ї (а.с. 11, т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 19 лютого 1999 року, гаражний бокс під № НОМЕР_1 , перший ряд, друга черга, який розташований в ГБК «Будівельник», за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 (а.с. 131-132, т. 1).

Згідно свідоцтва № С63-2202/2017-1 від 23 серпня 2018 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А та договору про відступлення майнових прав №М63-2202/2017/-1 від 23.08.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають майнові права на однокімнатну квартиру в «ЖК Оберіг» номер секції 2, поверх 5, номер 214, попередня площа 41,85 кв.м, набуті за договором про участь у ФФБ № 63-2202/2017-1 від 22.02.2017 (а.с. 89, т.1). Сума коштів - 573735,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі №753/13650/18, яке набрало законної сили 11 березня 2019 року, шлюб було розірвано (а.с.9, т.1).

Вирішуючи спір між сторонами щодо права спільної сумісної власності на вище вказане нерухоме майно та його поділ, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що вказане майно набуте сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому кожному із подружжя належить частина вказаного майна.

Суд першої інстанції, вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання удаваним та недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 липня 2017 року № 8044/2017/536868, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки Kia Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; VIN: НОМЕР_3 та здійснення його розподілу по 1/2 частки кожному із співвласників, керувався наступним.

Судом встановлено, що вказаний автомобіль належить ОСОБА_4 на підставі оспорюваного позивачем за первісним позовом договору купівлі-продажу. Автомобіль був придбаний та відчужений у період шлюбу сторін.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу № 8044/2017/536868 від 12 липня 2017 року, ОСОБА_3 (продавець) продає ОСОБА_4 (покупець) автомобіль марки Kia Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за 166 196,25 грн (а.с.58-59, т.2).

Відповідач за первісним позовом мав перед ОСОБА_4 до продажу автомобіля (2010 та 2017 роки) боргові зобов`язання (а.с.183, 206, 207 т.2).

Суд першої інстанції вирішуючи даний спір щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, який було укладено 12 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог мотивував своє рішення тим, що позивачем за первісним позовом не доведено обставин та не надано жодного доказу щодо недійсності та удаваності спірного договору, викладені під час розгляду справи її твердження ґрунтуються лише на припущеннях та спростовуються матеріалами справи. Також, оскільки транспортний засіб було відчужено та у нього наразі новий власник, який набув відповідних прав під час шлюбу сторін, автомобіль зараз не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Відмовляючи у задовленні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в Київській області, Броварський район, Семиполківська сільська рада (державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЙ № 444489) та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради, кадастровий номер :05:042:0193 (державний акт на право приватної власності на землю від 25.12.1995, зареєстровано в книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 295), суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 на була права власності на вказану земельну ділянку до укладення шлюбу із відповідачем, а право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в Київській області, Броварський район, Семиполківська сільська рада було набуто позивачем у порядку безоплатної приватизації, та є її особистим майном.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч. ч1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та подальшого його поділу між подружжя відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги(ч.1 ст. 367 ЦПК України) .

З урахуванням викладеного, а також того, що апелянт у справі ОСОБА_1 при апеляційному розгляді справи фактично відмовилася від частини своїх вимог/доводів по апеляційній скарзі, що стосується неправильності рішення суду першої інстанції в частині поділу заробітної плати отриманої відповідачем в ПрАТ «Асфальтобетонний завод» до 11 березня 2019 року та в частині відмови в стягненні з відповідача на її користь частині заборгованості по комунальним послугам згідно до рахунку-повідомленні від 09 травня 2020 року КП «ГіОЦ» в сумі 25283,66 грн., тому суд апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не перевіряє.

При апеляційному розгляді справи апелянт та її представник наполягали на неправильному вирішенні судом першої інстанції спору в частині визнання удаваним та недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 липня 2017 року № 8044/2017/536868, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки Kia Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; VIN: НОМЕР_3 та здійснення його розподілу по 1/2 частки кожному із співвласників, керувався наступним, тому колегія суддів перевіряє законність рішення суду першої інстанції саме у вказаній частині.

Так, відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.) Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу № 8044/2017/536868 від 12 липня 2017 року, ОСОБА_3 (продавець) продає ОСОБА_4 (покупець) автомобіль марки Kia Soul, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за 166 196,25 грн (а.с.58-59, т.2).

При цьому встановлено, що ОСОБА_4 , яка придбала автомобіль, є сестрою відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначений факт, а також те, що її брат ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі, то ОСОБА_4 не могла не знати про те, що вказаний автомобіль належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, а отже потребує згоди другого з подружжя, а саме ОСОБА_1 . Вказане можна розцінювати як недобросовісність в діях покупця.

Враховуючи зазначені обставини, за відсутності згоди другого з подружжя на відчуження спірного автомобіля, вказане може слугувати правовою підставою для визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу автомобіля.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 була залучена до розгляду у справі в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а не в якості співвідповідача.

При цьому чинним цивільним процесуальним законодавством третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору має відмінні права та обов`язки (ст. 43 ЦПК України) від прав та обов`язків відповідача у справі, який має додаткові права визначені ст. 49, 178 ЦПК України. Крім того процесуальне законодавство містить різні процесуальні наслідки участі особи в якості третьої особи та відповідача. Зокрема ст. 141 ЦПК України передбачає наслідком покладення на сторону (відповідача) обов`язок відшкодувати витрати іншій стороні.

Таким чином, суд першої інстанції був позбавлений можливості вирішити вказаний спір щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля у відповідності до вимог закону, оскільки позивач не заявив клопотання про залучення ОСОБА_4 співвідповідачем у вказаному спорі.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що позивач по справі за первісним позовом ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити своє право шляхом подачі позову до належного відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в межах доводів та вимог заявлених у позовній заяві .

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв