КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/549/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кравченка Віталія Вікторовича, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДПП, інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Кравченка В.В., ДКС України, ГУ ДКС України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 6 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк десять днів з моменту отримання копії даної ухвали для усунення її недоліків, а саме подання доказів, які б підтверджували його місце реєстрації у встановленому законом порядку за адресою, вказаною у позовній заяві, з метою визначення підсудності справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 5 вересня 2022 року матеріали позовної заяви направлено за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зареєстрований за вказаною ним адресою: АДРЕСА_1 , а правила виключної підсудності не поширюються на спірні правовідносини щодо відшкодування шкоди, тому відсутні підстави вважати, що він має право звертатися з цим позовом до Шевченківського районного суду м. Києва на підставі частини четвертої статті 28 ЦПК України. Ураховуючи, що до залученого позивачем відповідача - ГУ ДКС України у м. Києві, яке знаходиться за територіальною юрисдикцією Шевченківського району м. Києва, позовні вимоги фактично не заявлені, суд дійшов висновку про направлення матеріалів позовної заяви за підсудністю у порядку частини першої статті 31 ЦПК України до Солом`янського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідачів ДПП та інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Кравченка В.В., дії яких, на думку позивача, спричинили йому моральну шкоду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся через підсистему (модуль) «Електронний суд» ЄСІТС з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та передати справу до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду по суті позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що всупереч норм частини четвертої і шостої статті 28 ЦПК України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав у позивача звертатися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування шкоди, оскільки він фактично проживає (перебуває) по АДРЕСА_2 та має у власності квартиру по АДРЕСА_1 . Крім того, суд порушив вимоги частини п`ятнадцятої статті 28 ЦПК України та до розгляду справи по суті вирішив зміст позовних вимог до кожного з відповідачів. Оскаржуваною ухвалою суд створив позивачу перешкоди у доступі до правосуддя та поновленню порушених прав шляхом перекладання обов`язку розподіленої справи на інший суд.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Суд першої інстанції, передаючи справу з матеріалами позовної заяви за підсудністю до іншого суду, дійшов висновку, що даний спір про відшкодування моральної шкоди не підсудний Шевченківському районному суду м. Києва відповідно до вимог частини четвертої статті 28 ЦПК України, оскільки позивач не зареєстрований за вказаною ним у позові адресою і правила виключної підсудності не поширюються на спірні правовідносини, а повинен розглядатися у відповідності до частини другої статті 27 ЦПК України Солом`янським районним судом м. Києва за місцезнаходженням відповідачів, до яких фактично і були пред`явлені вимоги позивачем.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи,у липні 2022 року ОСОБА_1 пред`явив до Шевченківського районного суду м. Києва позовдо ДПП, інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Кравченка В.В., ДКС України, ГУ ДКС України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди.

За змістом позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку ДКС України на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 6 000,00 грн, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та скасування в судовому порядку постанови інспектора патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності іззакриттям справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу такого правопорушення.

Обгрунтовуючи підсудність даного спору Шевченківському районному суду м. Києва, позивач послався на положення статті 27 та частини четвертої статті 28 ЦПК України і вказав, що він проживає (перебуває), а один з відповідачів знаходиться в межах територіальної юрисдикції цього місцевого суду.

За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема, частина четверта статті 28 ЦПК України передбачає, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (частина друга стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду можуть бути подані як за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача - юридичної особи, так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача за вибором останнього.

У позовній заяві позивач зазначив, що зареєстрованим його місцем проживання (перебування) є адреса: АДРЕСА_1 , а місцезнаходженням одного з відповідачів, а саме ГУ ДКС України у м. Києві - м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, що за територіальною підсудністю відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За визначенням статті 3 цього Закону місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно із пунктами 3, 4 зазначеного Порядку № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Документом, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування, є витяг із реєстру територіальної громади, який видається органом реєстрації або центром надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення). Суб`єкт звернення для отримання витягу може також звернутися через Єдиний державний веб-портал електронних послуг після проходження ним електронної ідентифікації та автентифікації. Витяги з реєстру територіальної громади, отримані в електронній або паперовій формі, мають однакову юридичну силу (пункти 36, 45, 46 Порядку).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції у зв`язку з відсутністю належних доказів проживання (перебування) позивача за зазначеною ним адресою у розумінні норм Закону № 1382-IV та Порядку № 265 дійшов обґрунтованого висновку щодо непідсудності даної справи Шевченківському районному суду м. Києва на підставі частини четвертоїстатті 28 ЦПК України.

Посилання позивача на копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2006 року, згідно якого квартира АДРЕСА_3 належить йому на праві власності, є необґрунтованими, оскільки зазначений правовстановлюючий документ не свідчить, що його місце проживання або перебування задекларовано/зареєстровано саме за цією адресою.

Відповідно до частини другої статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У даному випадку положення діючого процесуального законодавства та зміст спірних правовідносин також не надають право позивачу звертатися до суду за місцем знаходження його нерухомого майна в порядку статті 30 ЦПК України, оскільки поданий позов про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не пов`язаний з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, тобто спір не є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна, тому не підлягає пред`явленню до суду за місцем знаходження цього майна.

Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом вимог частини шостої статті 28 ЦПК України, якою передбачено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди, є безпідставними, адже пред`явлений позов не стосується відшкодування майнових збитків, завданих майну позивача.

За статтею 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до кожного відповідача. При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Зазначеними вище нормами процесуального права передбачено право позивача пред`явити позов до кількох відповідачів, об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Проте, позивач повинен обґрунтувати підставу звернення до суду окремо по кожній вимозі та вказати конкретні докази на підтвердження викладених обставин - у даному випадку до кожного із відповідачів і правові підстави для виникнення у сторін спірних правовідносин цивільних прав та обов`язків. У випадку наявності порушень утворюється окремий склад цивільно-правового правовідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками.

Згідно із частиною першою, пунктом 4 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Незважаючи на те, що у позовній заяві одним із відповідачем у справі визначено ГУ ДКС України у м. Києві, яке знаходиться за адресою, що згідно адміністративно-територіального поділу м. Києва відноситься до Шевченківського району м. Києва, позивач не пред`явив будь-яких вимог до зазначеної юридичної особи та жодним чином не загадав про неї в обґрунтуванні свого позову, а просить стягнути грошові кошти саме зДержавного бюджету України шляхом їх списання саме з відповідного казначейського рахунку ДКС України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком на законних підставах розцінив зазначені дії позивача такими, що суперечать завданню цивільного судочинства,спрямовані на штучну зміну підсудності справи та зловживання процесуальними правами відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 44 ЦПК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позов про відшкодування моральної школи пред`явлено ОСОБА_1 , зокрема до ГУ ДКС України у м. Києві з порушенням правил підсудності, а саме частини другої статті 27 ЦПК України є таким, що ґрунтується на нормах процесуального закону та дійсних обставинах справи.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з позицією суду щодо необхідності передачі матеріалів позовної заяви за підсудністю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України, саме до Солом`янського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідачів ДПП та інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Кравченка В.В., дії яких, на думку позивача, спричинили йому моральну шкоду.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 27, 28 ЦПК України право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не вправі обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді, якщо такий вибір не суперечить вимогам процесуального законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що за отриманою судом першої інстанції в порядку статті 187 ЦПК України інформацією відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА № 81753842 від 7 липня 2022 року про задеклароване/зареєстроване місце проживання фізичної особи, ОСОБА_1 з 12 жовтня 2007 року по теперішній час значиться зареєстрованим (задекларованим) за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 18).

Суд попередньої інстанції зазначеним обставинам належної оцінки не надав та не врахував вимог закону щодо підсудності справ за вибором позивача, якими позивач мотивував своє звернення до суду з даним позовом, у зв`язку із чим з порушенням принципу диспозитивності постановив оскаржувану ухвалу щодо передачі справи на розгляд іншого суду за місцезнаходженням відповідачів, безпідставно керуючись виключно нормою частини другої статті 27 ЦПК України, чим допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За наведених обставин колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вказана справа належить до територіальної підсудності Солом`янського районного суду м. Києва, оскільки не враховано правила альтернативної підсудності, а також зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) позивача, що є істотою обставиною при визначенні підсудності цивільної справи про захист особистих немайнових прав.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо передачі матеріалів позовної заяви за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а саме правил територіальної юрисдикції, що в силу статті 376 ЦПКУкраїни є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про направлення справи на розгляд до суду за встановленою підсудністю зазареєстрованим (задекларованим) у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування) позивача, тобто до Дарницького районного суду м. Києва.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору в зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким цивільну справу № 761/12021/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти 7 батальйону 2 полку 1 Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кравченка Віталія Вікторовича, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди передати на розгляд до Дарницькогорайонного суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко