Номер провадження: 22-ц/813/3524/23
Справа № 515/1108/21
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури у справі за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування - Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про стягнення заборгованості з орендної плати за землю, розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки, на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області, постановлену під головуванням судді Тимошенко С.В. 25 липня 2022 року у м. Татарбунари Одеської області, -

встановила:

У серпні 2021 року Одеська обласна прокуратура в особі її заступника керівника Химченка О. звернулась до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, з позовною заявою, в якій просила: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за землю в розмірі 35189,45 грн.; розірвати договір оренди землі № 025 від 15.04.2015 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства в Одеській області та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути Татарбунарській міські раді Одеської області земельні ділянки: площею 47,8426 га, кадастровий номер :01:002:1992; площею 4,7812 га, кадастровий номер :01:002:0817; площею 37,3685 га, кадастровий номер :01:002:1993; площею 9,2501 га, кадастровий номер :01:002:0816; площею 14,2031 га, кадастровий номер :01:002:0815; площею 15,9152 га, кадастровий номер :01:002:1994.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що за інформацією ГУ ДПС в Одеській області від 04.06.2021 року та виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 11.06.2021 року, ОСОБА_1 має заборгованість за договором оренди землі, жодних заходів щодо сплати орендної плати та погашення заборгованості ним не вживалось, невиконання обов`язку зі сплати орендної плати є порушенням умов договору оренди, яке надає право орендодавцю вимагати розірвання цього договору та повернення земельних ділянок.

До початку судового засідання до суду першої інстанції від представника відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.07.2022 року заяву представника ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду було задоволено.

Позовну заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування - Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про стягнення заборгованості з орендної плати за землю, розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки залишено без розгляду.

Клопотання міського голови Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Глущенка А.П. про закриття провадження за позовною заявою заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за землю залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та направити цивільну справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки на момент звернення прокурора до суду у серпні 2021 року Татарбунарською міською радою отримано правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки, а саме - Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 18.12.2020 року № 43-ОТГ та акт приймання-передачі земельних ділянок, то саме міська рада на той час була власником вказаних земельних ділянок.

Сторони про розгляд справи на 17.01.2023 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно положень статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії договору оренди землі № 025 від 15.04.2015 року (а.с.26-34, т.1), Головне управління Держземагентства в Одеській області («Орендодавець») та ОСОБА_1 («Орендар») уклали договір про те, що Орендодавець на підставі наказів Головного управління Держземагенства в Одеській області від 15.04.2015 року №№ 15-590/14-15-СГ, 15-591/14-15-СГ, 15-592/14-15-СГ, 15-593/14-15-СГ, 15-594/14-15-СГ, 15-595/14-15-СГ надав, а Орендар прийняв в строкове, платне користування земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності для сінокосіння і випасання худоби на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (за межами населеного пункту) загальною площею 129,3607 га, у тому числі: пасовищ 129,3607 га, які складаються із земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:002: 1992 площею 47,8426 га; :01:002:0817 площею 4,7812 га; :01:002:1993 площею 37,3685 га, :01:002:0816 площею 9,2501 га; :01:002:0815 площею 14,2031 га; :01:002:1994 площею 15,9152 га.

Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.12.2020 року № 43-ОТГ (копія на а.с.42, т.1) було передано Татарбунарській міській раді Одеської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2298,8666 га, які розташовані на території Білгород-Дністровського (Татарбунарського) району згідно з актом приймання-передачі. У п.2 цього наказу зазначено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Копією акту приймання-передачі від 08.12.2020 року (а.с.43, т.1) підтверджується факт передачі Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до наказу від 08.12.2020 року № 43-ОТГ, із державної власності у комунальну власність Татарбунарської міської ради земельні ділянки згідно додатку (у тому числі і спірні земельні ділянки).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.187, 188, 189, 190, 191, 192, т.1) вбачається, що 22.10.2021 року за Татарбунарською міською радою зареєстровано право власності, форма власності комунальна, на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:002:1992 площею 47,8426 га; :01:002:0817 площею 4,7812 га; :01:002:1993 площею 37,3685 га, 51 250819 00:01:002:0816 площею 9,2501 га; :01:002:0815 площею 14,2031 га; 512508190 0:01:002:1994 площею 15,9152 га.

Залишаючи позовну заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор звернувся з нею до суду в інтересах держави в особі Татарбунарської міської ради Одеської області 12.08.2021 року, тобто до того, як у зазначеного органу місцевого самоврядування виникло право комунальної власності на спірні земельні ділянки - 22.10.2021 року.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002 року нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 року перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.

Законом України від 05.02.2004 року № 1457-IV «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (втратив чинність 01.01.2013 року, підстава - Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Водночас, при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності»).

З 01.01.2013 року набув чинності Закон № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI «у разі, якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками».

За змістом пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI, Міськрада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI: «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

За таких підстав Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду вважає, що правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, Міськрада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 року у дію нового ЗК України. При цьому за змістом пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VІ державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності об`єктивно не можна було здійснити раніше, ніж із часу розмежування земель державної та комунальної власності, тобто до 01.01.2013 року. Подібну за змістом правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 12.05.2020 року у справі № 911/488/18. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01.01.2013 року не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Наведене повністю спростовує твердження скаржника про те, що право комунальної власності на конкретну земельну ділянку в межах населеного пункту виникає з моменту державної реєстрації цього речового права.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду зазначає, що у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено дефініцію поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 917/553/17.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, у зв`язку із чим ухвала Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.07.2022 року підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 379, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 липня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до Татарбунарського районного суду Одеської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе