Справа № 454/4032/21 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/746/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області 60000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 27.08.1981 року до 11.05.2004 року працював на ДВАТ Шахта «Надія» у підземних умовах. З 11.05.2004 звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці погіршився стан його здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою. 01.09.2004 року йому вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання, також визначено 50% втрати професійної працездатності. Згодом, 06.09.2005 року продовжено та 11.07.2007 року встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання безтерміново, визначено 60% втрати професійної працездатності.

Вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування, постійний кашель викликає небажану увагу людей, через що він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Також професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні стосунки і це викликає моральні переживання, почуття безвихідності та відсутності перспектив на майбутнє.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в дохід держави 908 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області не може бути належним відповідачем у даній справі. З 01.01.2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 №77-VIIІ, яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року №1105-XIV викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно з п.1 ч.2 ст.10 Закону №1105, Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом. Серед переліку страхових виплат, передбачених ч.7 ст.36 Закону №1105, відсутня страхова виплата на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Згідно з ч.8 ст.36 цього Закону, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється, незалежно від часу настання страхового випадку, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Апелянт вважає, що відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 року і на момент подання позову до суду не є обов`язком для Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

Враховуючи той факт, що позивач отримав професійні захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, тому, на переконання апелянта, така шкода має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечні умови праці, на підставі ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України.

Апелянт просить врахувати, що з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, позивач звернувся 18.11.2021 року. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 (у редакції, чинній з 01.01.2015 року), а оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування Фондом, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Також апелянт зазначає, що з 01.01.2006 року Фонд соціального страхування не є суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди потерпілих від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, таким суб`єктом з 01.01.2006 року є роботодавець.

Зауважує, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням на момент ушкодження здоров`я, а саме: у 2004 році. Жодних медичних документів, які б підтверджували перенесені стрес, депресію, яких зазнав позивач внаслідок моральних страждань у результаті професійних захворювань, суду не надано. Позивачу встановлено вперше стійку втрату професійної працездатності 01.09.2004 року, а позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди через 17 років після цього.

Звертає увагу, що частково втративши професійну працездатність, позивач не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливості працювати після встановлення стійкої втрати працездатності, адже йому у зв`язку з професійним захворюванням лише протипоказана робота в умовах дії переохолодження, токсичних речовин, важка фізична праця. Крім того, апелянт вважає, що позивачем не надано належного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.01.2023 року, є дата складення повного судового рішення 27.01.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27.08.1981 року до 11.05.2004 року позивач працював на ДВАТ «Шахта «Надія» на підземних роботах у шкідливих умовах, що підтверджується копією трудової книжки.

15.06.2004 року комісія ДВАТ «Шахта «Надія» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що складено акт розслідування професійного хронічного захворювання за формою П-4, згідно з яким: професійне захворювання виникло в підземних виробках ДВАТ «Шахта «Надія» з 27.08.1981 року по 2004 рік підземним електрослюсарем, внаслідок контакту з вугільним пилом з концентрацією, яка перевищує ВДК, внаслідок періодичної несвоєчасної заміни протипилевих фільтрів; знаходження на вихідному струмені повітря з шахти в скіповому стволі при проведенні ремонтних робіт і огляду ствола (скіпового).

У пункті 15 цього акту зазначено, що причиною професійного захворювання стали: запиленість повітря робочої зони в концентрації 23,3 мг/м3 - 91% робочого часу. Фізичні навантаження: піднімання і пересування вручну вантажів у вимушеній позі тіла при несприятливих факторах мікроклімату.

Згідно довідок МОЗ Обласної МСЕК серії ЛВА-1 №136022 та ЛВА-2 №008698 від 01.09.2004 року, позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги

50% втрати професійної працездатності.

Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК серії ЛВА-2 №015927 від 06.09.2005 року, позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги 55% втрати професійної працездатності.

Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК серії ЛВА-2 №002557 від 11.10.2007 року, позивачу вчергове встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання безтерміново, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги 60% втрати професійної працездатності.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, у разі настання зазначеного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з пунктом 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-рп/2004, відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язував з настанням страхового випадку.

Встановивши, що право на відшкодування моральної шкоди внаслідок втрати 50% професійної працездатності, яка пов`язана з професійним захворюванням, отриманим у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, виникло у позивача вперше у 2004 році, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок втрати професійної працездатності встановлений на підставі доказів, яким суд дав належну оцінку.

При цьому, необхідно зазначити, що за висновком Конституційного Суду України (п.4.1 рішення), ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання, а тому громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає помилковими покликання відповідача на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, не передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілим за рахунок Фонду, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч.8 ст.36 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань та членам їхніх сімей не є страховою виплатою і здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.2 п.11.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині першій статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас, Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що «вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з яким виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Проте, Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 зазначив, що право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Отже, в контексті рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, під час дії якої позивачеві завдано моральну шкоду у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16 (провадження №14-463цс18), у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19).

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло 01.09.2004 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», в редакції станом на вересень 2004 року, за умовами якого обов`язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров`я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди Фондом не передбачено законодавством, чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення, є безпідставними.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апелянта про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, зокрема, висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Разом з тим, Закон, який би передбачав можливість встановлення факту заподіяння моральної шкоди потерпілому від встановлення факту стійкої втрати працездатності лише на підставі висновку МСЕК, відсутній. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд не має встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Отже, наявність у МСЕК зазначеного обов`язку не обмежує суд у встановленні факту заподіяння моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Щодо розміру присудженого позивачу морального відшкодування, то такий визначений судом у відповідності до статті 23 ЦК України та з урахуванням вимог розумності і справедливості. Зокрема, суд правильно врахував, що позивач працював у шкідливих умовах протягом тривалого часу, а отримане у зв`язку з цим професійне захворювання потягло за собою втрату працездатності у розмірі: спочатку 50%, а в подальшому 60%, та встановлення 3-ої групи інвалідності безстроково.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 січня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич