Справа № 161/7386/22 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/126/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Ганжа М. І.,

з участю представників відповідача Солтисюка А. П., Куракової К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні, за апеляційною скаргою відповідача Комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

10 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 13.05.2022 її було звільнено з посади фармацевта консультативно-діагностичного відділу КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» за ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №80-ос від 14.03.2022 і наказу про реорганізацію та скорочення №9-од від 01.03.2022.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки основною причиною скорочення зумовлено об`єднанням двох юридичних осіб КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради та КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради і створення на базі вказаних юридичних осіб однієї КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради, а КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» мала бути ліквідована.

Разом із тим, станом на 13.05.2022 жодного об`єднання вказаних юридичних осіб не відбулося, а тому жодних змін в організації виробництва та праці КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» не відбулося і відсутні правові підстави для звільнення її з роботи.

Їй відомо, що певні категорії працівників, які мали бути також звільнені за ч. 1 ст. 40 КЗпП України ще 01.05.2022 звільненими не були, а відповідач з приводу зазначеного ніяких пояснень їй не надав.

Під час звільнення їй не було запропоновано іншої роботи. а також не було надано інформації про наявність вільних посад, які могли бути запропоновані.

При звільненні із нею не було проведено повного розрахунку. Відповідачем заборговано частину заробітної плати та не оплачено у повному обсязі листки непрацездатності.

З 01.01.2022 по 13.05.2022 відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» розмір її заробітної плати мав би становити 13500 грн. Згідно з положеннями даної постанови заробітна плата формувалася з основного окладу працівника та доплати «престижність медикам».

Згідно розрахункового листка її заробітна плата становить 5005 грн.

За цей період їй не було нараховано заробітну плату у визначеному згаданою постановою розмірі, у зв`язку із чим їй не доплачено заробітну плату у розмірі 37455,23 грн.

Із розрахункового листка їй стало відомо, що таку доплату, але не у повному розмірі, їй було нараховано в сумі 4768,30 грн у березні 2022 року, проте з невідомих їй причин, без її згоди вказана доплата була утримана у квітні 2022 року з її заробітної плати без будь-яких пояснень.

Вважає такі дії відповідача неправомірними.

Нарахувавши їй посадовий оклад у збільшеному розмірі і змінивши його в односторонньому порядку в бік зменшення, відповідач порушив трудове законодавство.

Відповідно до колективного договору вона має право на одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, яку їй не було виплачено при звільненні. Також їй не виплачено частину заробітної плати за квітень 2022 року, а також у день звільнення не було видано трудову книжку.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги (т.1 а.с.196-199), просила визнати незаконними та скасувати накази відповідача №80-ос від 14.03.2022 та №179-ос (розпорядження) від 10.05.2022 про її звільнення і поновити на роботі, стягнути з відповідача на її користь 37455,23 грн невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2022 року по 13.05.2022 відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я»; 13500 грн одноразової допомоги на оздоровлення; 57483,20 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2022 по 20.10.2022 та невидачі їй у день звільнення трудової книжки, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2022 по 20.10.2022 у розмірі 57483,20 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради на користь ОСОБА_1 4832 грн 85 коп. недоплаченої заробітної плати за період з 01.01.2022 по 13.05.2022 та 57483 грн 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2022 по 20.10.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради в дохід держави 992 грн 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Будучи належним чином повідомлена про день та годину розгляду справи, позивачка у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, позивачка у відзиві на апеляційну скаргу, а також її представник у письмовому клопотанні просили розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши представників відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.

Судом встановлено, що наказом відповідача № 80-ос від 14.03.2022 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади фармацевта консультативно-діагностичного відділу по ст. 40 п. 1 КЗпП України (скорочення штатних посад) через два місяці з дня отримання персонального попередження про звільнення, а саме: 13 травня 2022 року. Підставою звільнення є наказ відповідача № 9-ос від 01.03.2022 та персональне попередження від 14.03.2022 (т.1, а.с.72).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Аналогічну норму містить і ст. 13 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Крім того, відповідно до п. «ж» ч. 1 ст. 77 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні і фармацевтичні працівники мають право на оплату праці у державних та комунальних закладах охорони здоров`я у розмірі, не нижчому, ніж визначено Кабінетом Міністрів України, у тому числі з дотриманням гарантій щодо мінімальної заробітної плати.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» встановлено, що 1) розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

Зазначеною постановою Кабінету Міністрів України встановлено державну гарантію мінімальної оплати праці медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, до числа яких відносить лікарів (крім лікарів-інтернів) та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, а також молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівців з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

Недотримання роботодавцем цієї гарантії є протиправним порушенням прав таких працівників.

Зменшення гарантованого державою розміру заробітної плати допускається лише у випадках, встановлених ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що посада «фармацевт», яку займала позивачка відноситься до категорії «професіоналів в галузі фармації», а тому вона не мала права на оплату праці згідно постанови КМУ від 12.01.2022 №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» - відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді фармацевта Комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради. Міністерством охорони здоров`я 28.10.2002 року було затверджено наказ № 385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я» (далі - Наказ МОЗ № 385). Наказом було зобов`язано керівників органів і закладів охорони здоров`я привести у відповідність до цього наказу мережу та назви закладів охорони здоров`я, а також привести у відповідність до переліків, затверджених даним наказом, назви лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою і внести відповідні зміни до штатних розписів.

Отже, на підставі Наказу МОЗ № 385 було замінено назви посад провізорів та посади молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою на фармацевтів і затверджено наступні переліки.

Згідно Наказу МОЗ № 385 затверджено Перелік посад фармацевтів у закладах охорони здоров`я, до яких зокрема віднесено: завідувач аптеки, завідувач аптечного складу (бази), заступники з числа фармацевтів (завідувача аптеки, аптечного складу (бази), завідувач відділу (аптеки, аптечного складу (бази), завідувач лабораторії (контрольно-аналітичної), завідувач аптечного пункту, старший фармацевт, фармацевт, фармацевт-аналітик, фармацевт клінічний, фармацевт-косметолог, фармацевт-токсиколог, фармацевт-інтерн.

Також цим Наказом МОЗ № 385 затверджено перелік посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів) у закладах охорони здоров`я, до яких віднесено: завідувач, заступники (завідувача, начальника), асистент фармацевта, лаборант (фармація).

Будь-яких інших переліків чи посад фармацевтів Наказом МОЗ № 385 не визначено.

Крім того, Наказом МОЗ № 385 було зобов`язано заклади охорони здоров`я привести у відповідність до цих переліків назви лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, унести відповідні зміни до штатних розписів.

Згідно Наказу МОЗ № 385 усі провізорські посади та посади молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою привели у відповідність до його вимог і ці посади стали називатися «фармацевтичними», незалежно від рівня освіти. Будь-яких вимог до рівня освіти фармацевтів, зокрема наявність вищої освіти, чи будь-якої іншої освіти у цьому Наказі не зазначено.

Отже, згідно із положеннями Наказу МОЗ № 385 посада фармацевта, яку займала ОСОБА_1 у КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради є тотожною за своїм рівнем посаді молодшого спеціаліста, а отже підпадає під дію постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Про Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», якою встановлено, що розмір нарахованої заробітної плати має бути на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства, тощо.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у 1975 році закінчила медичне училище ім. І. Франка за спеціальністю «фармація» і їй присвоєно кваліфікацію помічник провізора, що фактично відповідає кваліфікаційним вимогам «асистент фармацевта», визначеним у розділі «Фахівці» Довідника.

За своєю освітою позивачка може працювати як на посаді фармацевта, яка відноситься до посади молодшого спеціаліста, так і на посаді асистента фармацевта, що відноситься до посади фахівця з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти.

Як назвати посаду та які кваліфікаційні вимоги ставляться до посади встановлює роботодавець, та оскільки відповідач працевлаштував ОСОБА_1 на вказану посаду і на момент працевлаштування йому було відомо про рівень її освіти, будь-яких претензій до її роботи у відповідача не було, тому безпідставними є твердження відповідача, що освіта позивачки не відповідає займаній посаді.

З приводу посилання відповідача, що посада «Фармацевт» відноситься до категорії професіоналів в галузі фармації, необхідно зазначити, що в Наказі МОЗ № 385 від 28.10.2002 відсутній перелік професіоналів в галузі фармації, до яких би відносилися посади фармацевтів.

Натомість у Наказі № 385 міститься лише два переліки посад професіоналів «Перелік посад професіоналів у галузі охорони здоров`я у закладах охорони здоров`я» та «Перелік посад професіоналів з вищою немедичною освітою», у яких відсутня посада фармацевт та будь-яка інша фармацевтична посада.

А тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України.

Кваліфікація позивачки помічник провізора відповідає кваліфікаційним вимогам таких посад як посада фармацевта, яка відноситься до посади молодшого спеціаліста, так і посаді асистента фармацевта, що відноситься до посади фахівця з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на оплату праці не нижчому, ніж визначено постановою Кабінету Міністрів України № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.01.2022 по 13.05.2022 виплачено заробітну плату в сумі 32622,38 грн, при цьому позивачці із врахуванням заробітної плати, яка б підлягала до виплати, не доплачено 4832,85 грн (37455,23 - 3599,18 - 6665,93 - 1532,76 - 10266,15 - 10558,36).

Оскільки невиконання відповідачем передбаченого статтею 116 КЗпП України обов`язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Оскільки з вини відповідача позивачці не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, остання вправі згідно зі ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Виходячи з наведеного, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суму у розмірі 57483,20 грн за період затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2022 по 20.10.2022 необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення в оскаржуваній частині, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді