Справа № 346/1189/21
Провадження № 22-ц/4808/47/23
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта - адвоката Синишина П.Є., представника позивача - адвоката Сліпко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Калинюка О.П. у м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 28 березня 2019 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.П.

У вказаному житловому будинку, у тому числі, зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , який приблизно з 2016 року фактично там не проживає.

Зазначала, що відповідач втратив будь-який інтерес до спірного житла, оскільки не дбає про нього та не виконує обов`язки, пов`язані з його утриманням, чим ставить її в скрутне матеріальне становище, так як вона змушена нести всі витрати по утриманню майна власними коштами.

На підставі викладеного, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який мотивував тим, що будь-якого договору із відповідачкою він не укладав та не підписував.

За таких обставин, просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений 28 березня 2019 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.П.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням, у зв`язку з його відсутністю за цим місцем проживання понад один рік.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2022 року знято з реєстрації місце проживання ОСОБА_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неналежну оцінку судом доказів по справі.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції під час вирішення даного спору не врахував, що позивачка чинить йому перешкоди у проживанні у спірному будинку, змінила замки в ньому та не допускає його до такого, що підтверджується його зверненнями до правоохоронних органів.

Так, 21 квітня 2021 року він звернувся із заявами до відділу поліції м. Коломиї щодо неправомірних дій позивачки, які полягали у тому, що остання не впускала його до житлового будинку, в якому зареєстровано його місце проживання.

Постановою Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2022 року провадження в справі щодо ОСОБА_2 за частиною першою статті 173 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Разом з тим, суд встановив наявність складу в діях ОСОБА_2 вказаного адміністративного правопорушення, як вчинення домашнього економічного насильства, що виражалося в обмеженні його доступу до житла.

Крім того, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що через неправомірні дії позивачки він змушений ночувати у знайомих, оскільки іншого житла у нього немає.

Звертає увагу суду на те, що належних доказів на підтвердження факту не проживання ним у спірному житловому будинку без поважних причин більше року матеріали справи не містять, і такі обставини під час розгляду справи позивачкою не доведено, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту непроживання ОСОБА_1 у спірному житловому будинку без поважних причин більше року, так як останній в свою чергу не надав жодного належного доказу на спростування вказаного факту.

Крім того, позивачка зазначає, що доводи апелянта про те, що вона не впускала його до житлового будинку, який належить їй на праві власності є надуманими. При цьому, саме апелянт неодноразово вчиняв щодо неї різного роду насильство, що підтверджується відповідними судовими рішеннями.

Щодо події, яка мала місце 21 квітня 2021 року і на яку апелянт посилається в апеляційній скарзі, як на факт того, що вона чинить йому перешкоди у доступі до житлового будинку, позивачка зазначає, що її дії були зумовлені тим, що апелянт хотів провести сторонню та невідому їй особу для огляду будинку, власницею якого вона є. При цьому, будь-яких намірів на проживання у ньому, апелянт не виявляв, що свідчить про те, що ОСОБА_1 штучно створив таку ситуацію, для того, щоб в майбутньому звинувачувати її у вчиненні щодо нього протиправних дій.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2022 року апелянт зазначає, що вимога про зняття з реєстрації нерозривно пов`язана із житловими правами. Вважає, що оскільки він є особою похилою віку, батьком позивачки, якій на праві власності належить спірний житловий будинок, а тому він має право на користування таким житловим будинком за адресою своєю реєстрації нарівні з останньою, що свідчить про помилковість додаткового рішення суду.

За таких обставин, просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачка своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Синишин П.Є. вимоги апеляційних скарг підтримали, просили такі задоволити. Відповідач суду пояснив, що він не полишав житловий будинок та має бажання в ньому проживати, оскільки іншого житла в нього немає. Дійсно, з позивачкою, яка є його дочкою, в нього останнім часом склалися неприязні стосунки. Вона почала не впускати його до будинку, що стало причиною судових спорів. Також причиною періодичної відсутності є характер його роботи, а не втрата інтересу до житла, так як він є сезонним робітником та має періодичні підробітки за межами населеного пункту.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Сліпко В.М. заперечила щодо задоволення апеляційних скарг, просила оскаржувані рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційних скарг.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що згідно із договором дарування житлового будинку, посвідченим 28 березня 2019 року ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, ОСОБА_1 передав у дарунок, а ОСОБА_2 прийняла у дарунок житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 5, том 1).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 є власником вказаного житлового будинку (а.с. 6, том 1).

Відповідно до довідки, виданої Матеївецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області № 3-84 від 10 березня 2021 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, том 1).

Згідно з актом обстеження фактичного місця проживання, ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 зі слів ОСОБА_2 та сусідів не проживає, так як проживає без реєстрації в смт Заболотів (а.с. 8, том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 на підставі статті 405 ЦК України з урахуванням поданих позивачкою доказів повинен був встановити факт відсутності відповідача у зазначеному будинку без поважних причин понад один рік.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження свідомої бездіяльності відповідача щодо втрати ним інтересу до спірного житлового будинку та такі судом першої інстанції не встановлено.

Акт обстеження фактичного місця проживання від 10.03.2021, який міститься в матеріалах справи, належним доказом на підтвердження вказаних обставин не є, оскільки у такому не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається протягом якого строку відповідач не проживав у спірному житловому буднику та чи переривався вказаний строк непроживання. Ба більше, такий акт складено комісією виключно зі слів позивачки та сусідів.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що між позивачкою та відповідачем існують неприязні відносини, що є перешкодою для вільного користування відповідачем спірним житлом та, відповідно, причиною періодичного не проживання ОСОБА_1 в будинку. Так, як вбачається з копій наявних у справі протоколів прийняття заяв про кримінальне правопорушення від 11.10.2020 та від 05.03.2021, позивачка зверталася із заявою в правоохоронні органи щодо неправомірних дій батька, вчинення конфлікту та застосування психологічного насильства, які відбувалися за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у постанові Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2022 року, суддя встановив, що 21 квітня 2021 року позивачка обмежувала в доступі до житла свого батька ОСОБА_1 , у зв`язку з чим її дії працівниками поліції було кваліфіковано за частиною першою статті 173-2 КУпАП як вчинення домашнього економічного насильства. Однак провадження у справі було закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 238-239, том 1).

Наявність неприязних відносин між сторонами підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані судом першої інстанції під час розгляду даної справи.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 287/318/18-ц, провадження № 61-16571св19, Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції про те, що неприязні відносини, які перешкоджають відповідачу проживати у спірному житловому будинку, є поважними причинами непроживання відповідача за місцем реєстрації.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що у даній справі були відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки, позивачкою не доведено факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин понад рік та водночас матеріалами справи підтверджується наявність поважної причини періодичного непроживання відповідача в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з позивачкою та перешкоджанню такому самою позивачкою.

Крім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням прийняте судом з неналежною оцінкою пропорційності такого заходу з урахуванням встановлених обставин справи, оскільки судом взагалі не досліджувалися обставини щодо наявності в останнього іншого житла, придатного для проживання в ньому. Тоді як у судовому засіданні встановлено, що іншого житла у ОСОБА_1 немає, що не заперечила сторона позивача. Належних доказів щодо проживання відповідача в смт. Заболотів та наявності там житла для користування на певній правовій підставі суду також не представлено. Посилання в цій частині на постанови суду по справах про адміністративне правопорушення щодо вчинення ним психологічного насильства щодо матері співжительки, таким доказом бути не може.

Отже, розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивачка не представила суду належні, допустимі та достатні докази, які би підтверджували обґрунтованість та підставність її позовних вимог, а тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Посилання позивачки у відзиві на апеляційну скаргу на несумісність проживання внаслідок вчинення відповідачем щодо неї насильства, як на підтвердження правильності рішення суду першої інстанції, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не мають правового значення для застосування статті 405 ЦК України, тоді як підставою звернення до суду позивачки стало саме непроживання відповідача більше року.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, оцінюючи обставини справи в сукупності із нормами права, якими вони врегульовані, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта