Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2206/22 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира, ухвалене 08 грудня 2022 року суддею Рожковою О.С. у м.Житомирі, повний текст рішення складено 08 грудня 2022 року,

у справі №296/2206/22 за позовом Житомирського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення отриманої допомоги по безробіттю,

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року Житомирський міський центр зайнятості (надалі Центр, Житомирський МЦЗ) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь отриману допомогу по безробіттю у розмірі 6096,73 грн і понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до Центру за сприянням у працевлаштуванні. 22.11.2010 йому було надано статус безробітного і призначено виплату відповідної допомоги. Перебуваючи на обліку в Житомирському МЦЗ з 22.11.2010 по 06.03.2012, відповідач отримав допомогу по безробіттю в сумі 6096,73 грн. В подальшому було встановлено, що ОСОБА_1 з 01.12.2010 по 31.01.2011 перебував у трудових відносинах з Житомирським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України, але про ці обставини Центр не повідомив, що є підставою для стягнення з нього отриманої матеріальної допомоги. Претензію з вимогою про повернення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 не виконав.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 08 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі директор Житомирського МЦЗ Сторожук В., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

На думку представника позивача, судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин загальний строк позовної давності у три роки, оскільки суд мав керуватися спеціальною нормою - ч.4 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідно до якої строк давності у даному випадку не застосовується. Також зазначила, що порушення з боку безробітних та факт неправомірного отримання ними допомоги по безробіттю в абсолютній більшості випадків стає відомим набагато пізніше, ніж особа отримує статус безробітного чи починає отримувати відповідну допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

За статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до приписів частин другої, третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року №1533-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку у Центрі зайнятості, приховав факт перебування у трудових відносинах з Житомирським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України, у зв`язку з чим безпідставно отримав допомогу по безробіттю в період з 01.12.2010 по 31.01.2011 в сумі 6096,73 грн, яку в добровільному порядку не повернув.

Вказаний факт підтверджений наказами про прийняття та звільнення ОСОБА_1 з роботи (а.с. 6-9), актом №91 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 18.02.2019 (а.с.11-12), довідкою Центру (а.с. 13), наказом №48 «Про повернення коштів виплачених як допомога по безробіттю» від 18.08.2019, який листом від 20.02.2019 направлено на адресу відповідача та отримано останнім 06.03.2019 (а.с. 14-16).

Таким письмовим доказам суд першої інстанції надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

В той же час, матеріалами справи підтверджено, що статус безробітного ОСОБА_1 було надано 22.11.2010 та призначено допомогу по безробіттю, а 06.03.2012 припинено реєстрацію як безробітного.

Розслідування, внаслідок якого було виявлено факт належності відповідача до категорії зайнятого населення, проведено Житомирським МЦЗ 18.02.2019, а з позовом до суду позивач звернувся 09.05.2022.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавча дирекція Фонду та її робочі органи контролюють правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральними органами виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, державної податкової політики, Пенсійним фондом України за погодженням з правлінням Фонду.

Аналогічна норма міститься у п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», який набрав чинності з 01.01.2013, згідно якої Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року №60/62, цей Порядок визначає механізм проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до пункту 5 частини другої статті 12 Закону № 1533-ІІІ. Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Для проведення перевірки центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 4 Порядку №60/62).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 подав заперечення проти позову, в якому послалася на пропуск Центром позовної давності.

Тому, ураховуючи, що в період перебування на обліку ОСОБА_1 у Центрі (з 22.11.2010 по 06.03.2012) позивач мав можливість провести перевірку достовірності відомостей, які були підставою для виплати йому матеріального допомоги по безробіттю, але таку перевірку провів лише 18.02.2019, а з позовом до суду звернувся 09.05.2022, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Житомирський МЦЗ звернувся до суду з пропуском строку, встановленого статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання у апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 38 Закону № 1533-ІІІ, згідно з якою строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується, є помилковим та ґрунтується на неправильному розумінні норм матеріального права.

Вирішуючи вказане питання, суд правильно послався на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №727/4084/16-ц, та вказав, що положення частини четвертої статті 38 Закону №1533-ІІІ стосуються відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08 грудня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді