ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1437/23 Справа № 173/491/22 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, до ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житловий будинок (суддя першої інстанції Петрюк Т.М.) , -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житловий будинок.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 440, виданої 28.03.2022 року Верхівцевською міською радою, позивач зареєстрований у даному будинку один.

18.10.2018 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

Після реєстрації шлюбу позивач надав відповідачеві усний дозвіл на проживання у його будинку на тій підставі, що вона є його дружиною.

25.05.2021 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачкою був розірваний. Таким чином з 25.05.2021 року відповідачка не є дружиною позивача. Відповідно припинилась обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування житловим будинком, власником якого є позивач.

ОСОБА_2 на вимогу позивача відмовляється залишити житловий будинок і по цей час продовжує користуватись ним.

Більше того, без дозволу позивача, не дивлячись на його заперечення, та всупереч його волі, відповідач облаштувала у житловому будинку позивача магазин, де систематично здійснює господарську діяльність із реалізації квітів та надання інших супутніх послуг. Крім того, відповідачка зберігає у житловому будинку свої особисті речі, майно, грошові кошти.

При цьому відповідачка ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні будинку та не сплачує комунальні послуги.

Даними діями ОСОБА_2 створює позивачеві перешкоди у користуванні будинком на власний розсуд. Позивач позбавлений можливості повноцінно користуватись власним будинком, оскільки значна його частина зайнята відповідачкою та її майном.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан В.П., просив Верхньодніпровський районний суд визнати припиненим право ОСОБА_2 користуватися житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 звільнити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 992,40 грн. за подання позовної заяви покласти на ОСОБА_2 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання звільнити будинок за даною адресою, відмовлено.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. покладено на ОСОБА_1 .

Із указаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставини, що мають значання для вирішення справи, надав невірну юридичну оцінку фактичним обставинам справи, надав перевагу доказам, що були подані відповідачем та проігнував докази, надані позивачем (не надав їм правову оцінку), через що прийшов до хибних висновків, які не відповідають обставинам справи та допустив неправильне застосування норм матеріального права, крім того суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення.

Так, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано, що відповідачка з вересня 2021 року не використовує будинок позивача для проживання у ньому, користується ним лише для здійснення незаконної господарської діяльності з реалізації квітів без будь-яких дозвільних документів.

Також позивач зазначив, що відповідачка ввела суд в оману, повідомивши, що вона проживає у гаражі чи сараї, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не враховано судом першої інстанції, на думку позивача, і те, що після припинення його шлюбних відносин з відповідачкою вона втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки відпала обставина, яка була підставою набуття нею такого права.

Позивач ОСОБА_1 також зазначив, що рішення суду першої інстанції грунтується на припущеннях, що зобов`язання відповідачки звільнити належне позивачу житлове приміщення матиме наслідком позбавлення ОСОБА_2 права на житло.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, просить Дніпровський апеляційний суд скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2022 року у справі № 173/491/22 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити, визнати припиненим право ОСОБА_2 користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 звільнити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року справу витребувано з суду першої інстанції.

22 листопада 2022 року цивільна справа № 173/491/22 надійшла до апеляційного суду. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття провадження представник позивача ОСОБА_1 отримав електронною поштою 01 грудня 2022 року (а.с.151).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.

В судове засідання апеляційного суду 01 лютого 2023 року відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 171).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , пояснення представника позивача адвоката Бажан Владислава Павловича, представника позивача адвоката Терехова Антона Віталійовича, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Романовську Тетяну Миколаївну, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 440, виданої 28.03.2022 року Верхівцевською міською радою, та відомостями, зазначеними у домовій книзі, позивач зареєстрований у даному будинку один.

18.10.2018 року між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач надав відповідачеві усний дозвіл на проживання у його будинку на тій підставі, що вона є його дружиною.

25.05.2021 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачем був розірваний.

Як на підставу подання позовної заяви позивач посилається на те, що з 25.05.2021 року відповідачка не є дружиною позивача. Таким чином позивач вважає, що припинилась обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування житловим будинком, власником якого є позивач.

ОСОБА_2 , набула право користування спірним житлом згідно із законом, як члена сім`ї (дружина) ОСОБА_1 .

Відповідачці на праві власності належить частина домоволодіння, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 04.05.2022 року встановлено, що на час обстеження частина житлового будинку, яка належить гр. ОСОБА_2 , відсутня (знесена). Також встановлено, що тимчасова споруда, а саме торгівельний кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який був встановлений на присадибній земельній ділянці гр. ОСОБА_2 ,. на підставі паспорту прив`язки для здійснення підприємницької діяльності, виданого Верхівцевською міською радою 30.12.2013 року № 13 демонтовано.

За доводами відповідача знесення належної частини житлового будинку та торгівельного кіоску відбулось позивачем з її дозволу. Оскільки сторони були чоловіком і жінкою, обоє займались підприємницькою діяльністю і такими чином вирішили питання проживання сім`ї та подальшого розвитку підприємницької діяльності кожного із них.

Відповідно відповідачка втратила належне їй житлове приміщення, яке вона могла використати для проживання. І зобов`язання відповідачки звільнити належне позивачеві житлове приміщення матиме наслідком позбавлення відповідачки права на житло, як такого.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, про те, що суд першої інстанції встановивши, що відповідачка не проживає в будинку позивача з вересня 2021 року та не використовує цей будинок, як житло, а лише здійснює там господарську діяльність, все одно дійшов до суперечливого висновку, що зобов`язання відповідачки звільнити належне позивачеві житлове приміщення матиме наслідком позбавлення відповідачки права на житло, як такого, а також, що відповідачка втратила належне їй житлове приміщення, яке вона могла використати для проживання, не відповідає фактичним обставинам справи; є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бут протправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається із статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» передбачено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка була вселена до належного позивачеві на праві власності житлового будинку з його згоди, як його член сім`ї, тобто не самоправно. Протягом певного періоду часу ОСОБА_2 користувалась даним будинком шляхом проживання в ньому та здійснення підприємницької діяльності із торговлі квітами. За доводами відповідачки знесення належної їй частини будинку та торгівельного кіоску відбулось позивачем з її дозволу, оскільки сторонни були чоловіком та жінкою, обоє займалися підприємницькою діяльністю і таким чином вирішили питання проживання сім`ї та подальшого розвитку підприємницької діяльності кожного із них.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, про те, що на дату звернення позивача із відповідним позовом були наявні правові підстави для припинення судом права відповідача користуватися житловим будинком та зобов`язання відповідача звільнити зазначений житловий будинок, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи, що відповідачка після розірвання шлюбу з позивачем продовжила проживати у спірному будинку і приймаючи до уваги, що шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2021 року, що з даним позовом про визнання припиненим відповідачкою права користування житлом позивач звернувся 04 квітня 2022 року і те, що відповідачка постійно проживала в належному позивачеві будинку до вересня 2021 року, відсутні підстави на час подання позивачем позову для визнання припиненим відповідачком права користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на час пред`явлення позову з часу припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою та з часу непроживання ОСОБА_2 у спірному приміщенні не минуло одного року.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, як на обгрунтування помилкових висновків суду першої інстанції, є безпідставним, оскільки у вказаній постанові інші обставини справи і навпаки підтверджують законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка булла підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на навність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення данного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї, особою, сама по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом сім`ї, з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сукупність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) чекрез його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Вказане вище співпадає з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Як вбачається із Акту обстеження домоволодіння гр. ОСОБА_2 від 04 травня 2022 року, комісією у складі: землевпорядника Верхівцевської міської ради Палічука Олександра Васильовича, головного архітектора Верхівцевської міської ради Гармаш Наталії Олексіївни проведено обстеження домоволодіння в АДРЕСА_2 , яке належить гр. ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 15.05.2007 року № 1722.

В результаті обстеження біло виявлено наступне, що відповідно до технічного піспорту БТІ домоволодіння гр. ОСОБА_2 складається з 5/10 частини житлового будинку літ. «А-1», сіней літ. «а-1», сарай літ. «Д-1», гараж літ. «Г-1», сарай літ. «В-1», що розташовані на зщемельній ділянці загальною площею 760 кв.м.

На час обстеження частина житлового будинку, яка належить гр. ОСОБА_2 відсутня (знесена). Також встановлено, що тимчасова споруда, а саме торговий кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який був встановлений на присадибній ділянці гр. ОСОБА_2 на підставі Паспорту прив`язки для здійснення підприємницької діяльності виданного Верхівецькою міською радою 30.12.2013 року № 13 демонтовано (а.с. 57).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, про те, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив норми процесуального права, а саме відмовився з`ясовувати обставини, що мають значення для правильно вирішення справи і проігнорував доречні аргументи позивача і рішення суду першої інстанції фактично грунтується на припущеннях, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бажан Владислав Павлович, залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 06 лютого 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна