Провадження № 2/357/613/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 30.09.2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки. Відповідно до даного договору відповідач отримав у позику 1000 доларів США , строком до 30.12.2021 року. Позичальник зобов`язався повертати борг частинами, а саме: до 30.10.2021р. 350 дол. США, до 30.11.2021р. 350 дол. США, до 30.12.2021р. 300 дол. США. Станом на 03.01.2023 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг в гривневому еквіваленті, з урахуванням 3 % річних та нарахованої моральної шкоди, що в цілому становить - 42 665 грн. 66 коп., та відшкодувати судові витрати.

21.12.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного провадження.

Позивач в судовому засіданні, уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 1000 доларів США та підтримав позов в іншій частині вимог щодо відшкодування 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Відповідач позов визнав частково, зазначивши, що повернув позивачу частину боргу, а тому заборгованість за вказаним договором позики становить 700 дол. США.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного .

Судом встановлено, що 30.09.2021 року відповідач ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_1 кошти в іноземній валюті, в сумі 1000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути борг до 30.12.2021 р., частинами, в такому порядку : 30.10.2021р. 350 дол.США, 30. 11.2021р. 350 дол.США, 30.12.2021р. 300 дол. США. Також, позичальник ОСОБА_2 зобов`язався, в разі невчасного погашення боргу, виплатити пеню в розмірі 5 % від загальної суми боргу за кожен день. Наведене підтверджено власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.24).

В судовому засіданні відповідач підтвердив факт отримання ним в позику 1000 доларів США, однак, відповідач стверджує, що 200 доларів було повернуто позивачу в жовтні 2021року, а 100 доларів відповідач повернув, передавши кошти через батька позивача. Позивач ОСОБА_1 підтвердив факт отримання від відповідача 200 доларів США в рахунок погашення боргу, але вважає, що відповідач зобов`язаний повернути саме 1000 доларів США, оскільки має місце довготривале прострочення боргу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 1000 дол. США, на три місяці, з кінцевим терміном повернення 30.12.2021року. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку зобов`язався повернути відповідач, строк і порядок виконання зобов`язання та особистий підпис боржника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

В розписці чітко зазначено, що позика надається в доларах і повернення коштів передбачено в доларах США. А тому, суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті в якій було надано позику і в якій частково було вже виконано зобов`язання.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на 14.11.2022 року, тобто на день подачі даного позову до суду, відповідач не повернув борг. Однак, в судовому засіданні, як сторони, так і допитаний судом свідок ОСОБА_3 , ствердили, що відповідач частково повернув борг, але відміток на борговому документі (розписці) не було вчинено.

Суд бере до уваги саме позицію/пояснення позивача, який в судовому засіданні ствердив, що відповідач ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу, восени 2021 року повернув 200 доларів США.

Отже, проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонам, дійсно, мав місце договір позики, заборгованість за цим договором становить 800 доларів США, умови договору позики відповідач виконав частково, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача боргу підлягає до часткового задоволення.

При цьому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за нормами ст.625 ЦК України та коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, не підлягають до задоволення, як такі, що належно необґрунтовані та недоведені.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач навів свій розрахунок 3% річних в гривневому еквіваленті, без зазначення періоду такого розрахунку, враховуючи той факт, що позика мала повертатися за встановленим сторонами графіком погашення боргу, та частина боргу була вже повернута. Отже, розрахунок, що доданий до позовної заяви, як додаток (а.с.13) є неналежним доказом та оцінюється судом критично. Іншого розрахунку чи будь-якого обґрунтування вимоги про стягнення 3 % річних (1097,06 грн.), позивач не навів, в судовому засіданні не надав жодного пояснення щодо такої вимоги, порядку й строку розрахунку відсотків.

Також, позивач в судовому засіданні взагалі не обгрунтував своєї вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди. Слід зазначити, що сторони в договорі позики погодили умови/ризики порушення відповідачем строків виконання свого зобов`язання, тобто сторони передбачили нарахування пені (розмір, порядок обрахунку), але, при цьому позивач просить стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди в зв`язку з простроченням відповідачем строку виконання зобов`язання.

Позивач в судовому засіданні не обґрунтував та не довів обставин на які посилався, як на підставу своєї вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати (судовий збір) по справі в сумі 992,40 грн., що підтверджено квитанцією (а.с.4).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 533,549, 1046, 1047,1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141,158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 30.09.2021 року в сумі 800 (вісімсот) доларів США та судові витрати по справі в сумі 992 грн. 40 коп.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач : ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 /

Відповідач : ОСОБА_2 / АДРЕСА_2 /

З урахуванням ч. 3 ст. 124, ч. 6 ст. 259 ЦПК України, повний текст рішення виготовлений 06.02.2023 року.

Суддя О. Я. Ярмола