Справа № 158/1569/22 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/124/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 10 липня 2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Житлобуд-2», працюючи на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду.

Позивач зазначав, що відповідно до припису військового комісаріату від 23 вересня 2019 № 272 він був направлений 26 вересня 2019 року у 199 навчальний центр м. Житомир для прийняття на військову службу за контрактом. 30 вересня 2019 року на підставі наказу відповідача ТОВ «Житлобуд-2» № 83-к від 30 вересня 2019 року його було звільнено з роботи.

Позивач також вказував, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року дії ТОВ «Житлобуд-2» було визнано протиправними та скасовано наказ № 83-к від 30 вересня 2019 року директора ТОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_2 про його звільнення з 30 вересня 2019 року з роботи з посади лицювальника-плиточника 3 розряду за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено його з 30 вересня 2019 року на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду ТОВ «Житлобуд-2». Наказом відповідача ТОВ «Житлобуд-2» від 24 березня 2021 року № 12 його було поновлено на роботі з 30 вересня 2019 року.

Вважає, що у зв`язку з незаконним звільненням відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня незаконного звільнення по день коли він фактично був поновлений на роботі.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ТОВ «Житлобуд-2» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2019 року по 24 березня 2021 року у розмірі 233 318 грн 96 коп.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Житлобуд-2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2019 року по 24 березня 2021 року у розмірі 233 318 грн 96 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Житлобуд-2», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 17 січня 2023 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом відповідача ТОВ «Житлобуд-2» від 30 вересня 2019 року № 83-к позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади лицювальника-плиточника 3 розряду з 30 вересня 2019 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.7).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року дії ТОВ «Житлобуд-2» було визнано протиправними та скасовано наказ № 83-к від 30 вересня 2019 року директора ТОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_2 про звільнення позивача ОСОБА_1 з 30 вересня 2019 року з роботи з посади лицювальника-плиточника 3 розряду за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено його з 30 вересня 2019 року на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду ТОВ «Житлобуд-2» (а.с.14-18).

Згідно наказу відповідача ТОВ «Житлобуд-2» від 24 березня 2021 року №12 позивача ОСОБА_1 поновлено на роботі з 30 вересня 2019 року.

Частиною 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження №14-47цс21).

Крім того, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

В силу п. 3 ч. 6 ст. 2 вищевказаного Закону одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідним підрозділом Служби зовнішньої розвідки України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Як встановлено судом, 26 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу.

При цьому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року встановлено, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи було незаконним.

Ураховуючи положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач ОСОБА_1 мав право на отримання середньої заробітної плати, оскільки виконував обов`язки, пов`язані із проходженням військової служби у Збройних Силах України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача, аналогічні тим, які викладені також і в апеляційній скарзі, що період з 01 жовтня 2019 року по 24 березня 2021 року, коли позивач був поновлений на роботі наказом відповідача № 12 від 24 березня 2021 року, однак не працював, бо проходив службу у Збройних Силах України згідно укладеного ним контракту, не можна вважати часом вимушеного прогулу, а також те, що застосуванню підлягали норми ст. 233 КЗпП України у новій редакції, оскільки з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України № 2352-IX від 01 липня 2022 року щодо тримісячного строку звернення до суду, який позивач пропустив, не навівши поважних причин його пропуску, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є складовою належної працівнику заробітної плати та з позовом про його стягнення з роботодавця він вправі звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв`язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Як вбачається з довідки відповідача ТОВ «Житлобуд-2» від 16 серпня 2020 року № 39 про середню заробітну плату (дохід), заробітна плата позивача ОСОБА_1 за липень-серпень 2019 року становила 22 518 грн 88 коп., за липень 7 875 грн 27 коп., за серпень 14 643 грн 61 коп., кількість відпрацьованих робочих днів 36 (а.с.20). Середньоденна заробітна плата становить 625 грн 52 коп. (22 518 грн 88 коп. / 36 робочих днів).

Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_1 , суд з додержанням вимог зазначеного Порядку правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за період з 01 жовтня 2019 року по 24 березня 2021 року становить 233 318 грн 96 коп. (625 грн 52 коп. х 373 днів вимушеного прогулу) та який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з незаконним звільненням з роботи.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені відповідачем ТОВ «Житлобуд-2» в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: