П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/1181/21

Провадження № 22-ц/4815/254/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Час, дата і місце ухвалення заочного рішення суду

першої інстанції: об 11 год. 35 хв. 12 серпня 2022 року

в м. Рівне

Повний текст рішення складено: 17 серпня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Майданік В.В.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Семенюк Зоряна Михайлівна;

відповідача - адвокат Костюченко Станіслав Адамович;

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костюченка Станіслава Адамовича на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дітей. Мотивуючи свої вимоги, покликався на те, що з 27 серпня 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають двох малолітніх дітей - дочку ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 . Згодом рішенням Рівненського міського суду від 20 грудня 2019 року шлюб між ними було розірвано. Від народження діти проживали за адресою реєстрації сторін у АДРЕСА_1 . Однак після розірвання шлюбу тимчасово проживають з матір`ю або з батьком. Хоча більшість часу проживають з ним і він повністю утримує дітей та надає додаткові кошти колишній дружині для належного їх матеріального забезпечення. Зазначав, що працевлаштований, займається підприємницькою діяльністю, має задовільний матеріальний стан та достатньо часу, щоб дбати про дітей. При цьому відповідач не має постійного місця проживання і за місцем реєстрації не проживає.

З наведених мотивів просив визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним як з батьком.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 12 серпня 2022 року позов задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн. у рахунок відшкодування судових витрат.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Костюченком С.А. на судове рішення подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, а тому просив скасувати заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2022 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що з початку військової агресії Російської Федерації проти України лише відповідач турбувалася про спільних дітей і з метою забезпечення їхнього життя та здоров`я разом з дітьми тимчасово виїхали за кордон, де знаходились до 09 серпня 2022 року. Тобто вона одноособово брала участь у вихованні, розвитку та утриманні спільних дітей. При цьому позивач проходить військову службу у Військовій частині № НОМЕР_1 , а тому, на переконання заявника, не може забезпечити побут, створити необхідні умови для проживання, розвитку та навчання дітей, здійснювати добросовісне виконання своїх батьківських обов`язків з тих міркувань, що постійно знаходиться на території військової частини, що є обставиною, яка зашкоджує розвитку дітей. Тим паче, в судовому засіданні, яке відбулось 17 листопада 2022 року, ОСОБА_1 стверджував, що з моменту призову на військову службу, а саме з травня 2022 року і по листопад 2022 року, йому було надано лише дві відпустки строком у 7 днів і він міг приїжджати додому лише на кілька днів в місяць. Тобто увесь інший час діти виховувались матір`ю позивача.

Звертав увагу, що допитані судом свідки дали неправдиві та упередженні показання щодо відносин матері та дітей. Зважав на те, що на час розгляду на момент перегляду судом 17 листопада 2022 року заочного рішення донька сторін досягла десятирічного віку, а тому суд був зобов`язаний з`ясувати її згоду на встановлення місця проживання разом з батьком. На думку заявника, при вирішенні спірних правовідносин підлягала врахуванню правова позиція, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, де при розгляді питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд касаційної інстанції з урахуванням принципу Декларації прав дитини зазначив, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів враховувати принцип 6 Декларації прав дитини містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.

У поданому відзиві представник позивача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку Органу опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-2170 від 23 листопада 2021 року за місцем проживання ОСОБА_1 створені всі належні умови для виховання, утримання та навчання дітей, а Комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком - ОСОБА_1 . Також врахував тривалість проживання малолітніх дітей з позивачем, їх прихильність до нього, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення ним необхідних умов для проживання, розвитку та навчання дітей та відсутність обставин, які можуть зашкодити їх розвитку. Тому вважав за можливе визначити місце проживання дітей з батьком, що відповідатиме інтересам малолітніх дітей, які залишаться проживати у звичному для себе середовищі з усталеними соціальними зв`язками. При цьому зауважено, що визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дітей у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами, як матір`ю та батьком спільних дітей, виникли щодо місця їхнього проживання.

Згідно зі ст.ст. 7, 141, 157, 161 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин може здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Норми статей 3, 18, 27 Конвенції Організації об`єднаних націй про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа "Хант проти України", № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Судом з`ясовано, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 20 грудня 2019 року у цивільній справі № 569/20242/19.

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , та ними не заперечується та визнається.

Відповідно до висновку Органу опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-2170 від 23 листопада 2021 року за місцем проживання ОСОБА_1 створені всі належні умови для виховання, утримання та навчання дітей. Комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .

У висновку Органу опіки піклування також зазначено про те, що ОСОБА_2 проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до акту обстеження умов проживання за вказаною адресою від 05 жовтня 2020 року квартира є двокімнатною з усіма зручностями. Разом з тим у 2021 році в зв`язку з повторним розглядом питання про визначення місця проживання дітей, ОСОБА_2 заперечила щодо проведення обстеження умов проживання.

За висновком оцінки потреб сім`ї за 2020 рік, складеним фахівцем Рівненського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, складні життєві обставини в сім`ї ОСОБА_2 відсутні. Також з інформації Рівненського міського центру соціальних служб встановлено, що у 2021 році ОСОБА_2 у телефонній розмові відмовила працівнику Центру у можливості відвідати житло з метою здійснення оцінки потреб сім`ї.

Позивач та малолітні діти - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності позивачу, його матері ОСОБА_7 та сестрі ОСОБА_8 .

З акту обстеження умов проживання 06 серпня 2021 року вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є двоповерховим, складається з шести житлових кімнат, кухні, коридорів. Наявні два санвузли, душ, ванна. Також є мансардний і цокольний поверхи, де розміщені гараж, пральня, котельня. Діти мають місця для сну, навчання та відпочинку. За даною адресою є присадибна ділянка та прибудинкова територія з облаштованими місцями для відпочинку дітей. У будинку створені належні умови для повноцінного проживання, виховання та розвитку дітей.

Згідно з довідкою-характеристикою, наданою дільничним офіцером поліції Відділу превенції Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, бере участь у громадському житті, з сусідами підтримує ввічливі та добросусідські відносини, громадський порядок та спокій громадян не порушує, раніше не судимий. З близькими підтримує нормальні родинні відносини. Спиртними напоями не зловживає, наркотичні та психотропні речовини не вживає.

Також було з`ясовано, що обидва з батьків беруть участь у вихованні та розвитку дітей.

Питання про визначення місця проживання дітей розглядалось на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради тричі: 13 жовтня, 27 жовтня та 17 листопада 2021 року, але мати дітей при запрошенні на засідання комісії не з`явилась жодного разу.

У поданій до суду в квітні 2021 року заяві представник Органу опіки та піклування висновок підтримав.

Окрім того, відповідач брала участь у розгляді справи, клопотала про зупинення провадження у справі до розгляду тотожної справи за позовом матері, однак після надходження до суду висновку Органу опіки і піклування заінтересованість у вирішенні спору втратила.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дітей з батьком.

При цьому колегією суддів береться до уваги, що відповідачем не спростовано доцільності визначення місця проживання дітей з батьком, не надано переконливих доказів, що проживання дітей разом з матір`ю буде якнайкраще відповідати інтересам дітей, не підтверджено свого матеріального стану, а також умов проживання.

За правилами ч.ч. 4, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак порушень Органом опіки і піклування чинного законодавства при прийнятті свого висновку судом попередньої інстанції і колегією суддів встановлено не було, а інтересам дітей він очевидно не суперечить.

Тому цей висновок обґрунтовано прийнято судом першої інстанції до уваги при вирішенні даної справи.

Також колегією суддів береться до уваги, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, однак першочергове значення повинно надаватись саме найкращим інтересам дитини і визначення місця проживання дітей з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дітьми, оскільки таке визначення місця проживання не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Аргументи автора апеляційної скарги щодо неврахування висловлених Верховним Судом України у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 висновків апеляційний суд відхиляє, позаяк Велика Палата Верховного Суду 17 жовтня 2018 року своєю постановою від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) від наведених висновків відступила, вказавши, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При цьому Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Отже, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. В свою чергу законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Всупереч доводам заявника проходження батьком військової служби не унеможливлює визначення за ним місця проживання дітей та не спонукає до обов`язкового скасування оскаржуваного рішення.

Також звертається увага на те, що суд першої інстанції розглянув справу безпосередньо в межах тих обставин, які спонукали виникненню та існуванню спірних відносин і пред`явленню позову, ґрунтуючись на принципі диспозитивності цивільного судочинства, а проходження батьком військової служби та перебування спільних дітей разом із матір`ю за кордоном виходять за заявлені межі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Згідно з ч.2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Тобто з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Між тим, на час ухвалення оскаржуваного рішення донька не досягла десяти років, а тому суд не був зобов`язаний з`ясовувати її згоду на місце проживання.

Крім іншого, матеріали справи не містять інформацію щодо надання донькою переваги одному з батьків, а згідно з висновком Органу опіки та піклування обоє з них є значущими для дітей.

Отже, доводи особи, що подала апеляційну скаргу, з приводу хибності висновку про залишення дитини проживати з батьком лише зводяться до суб`єктивної незгоди з ним, тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, переоцінці обставин, частина з яких не знайшла свого підтвердження, а інша - вирішального значення для правильного розв`язання спору не мають.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костюченка Станіслава Адамовича залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

В.В. Майданік

Повний текст постанови складено: 07.02.2023