Справа № 161/9372/22
Провадження № 2/161/217/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Олексюка А.В.

при секретарі судових засідань Гичці М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

19.07.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивував тим, що він надав у борг грошові кошти у розмірі 7 992 доларів США ОСОБА_3 , що підтверджується боргового розпискою від 07.07.2021 року. Відповідно до боргової розписки відповідач зобов`язувалась повертати борг в наступному порядку: до 30.09.2021р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США; до 31.12.2021р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США; до 31.03.2022р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США; до 30.06.2022р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США; до 30.09.2022р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США; до 31.12.2022р. - повернути частину коштів в розмірі 1332 доларів США;

На сьогоднішній день відповідач нехтує своїми борговими зобов`язаннями, жодного платежу з повернення коштів не надходило.

14.06.2022 року на адресу відповідача, було надіслано вимогу про повернення коштів. Однак, жодної відповіді від ОСОБА_3 не надходило.

А тому, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 07.07.2021 року у розмірі 233 805, 16 грн.

Ухвалою суду від 15.08.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду 28.09.2022 надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 , в якому зазначено, що ОСОБА_3 у період часу з липня місяця 2020 року по липень місяць 2021 року перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Медринок», директором якого є позивач, на посаді менеджера з продажу. Приблизно в червні місяці 2021 року ОСОБА_3 вирішила звільнитись з вказаного підприємства. У зв`язку з цим у неї почались проблеми з директором ТОВ «Медринок» ОСОБА_1 , оскільки останній хотів, щоб ОСОБА_3 взяла на себе відповідальність за усі незакриті рахунки клієнтів, а у разі їх не сплати, оплатити їх з власного рахунку. Відповідач не погодилась на таку пропозицію та подала заяву про звільнення. Через декілька днів після подання заяви, позивач зателефонував до ОСОБА_3 та призначив зустріч у кафе для обговорення деяких робочих питань. 7 липня 2021 року в кафе «Бенедикт» ОСОБА_3 зустрілась з ОСОБА_1 , де останній погрожуючи кримінальною відповідальністю за непогашення боргів по роботі, здійснюючи психологічний тиск та погрожуючи значними наслідками, змусив написати відповідача розписку від 7 липня 2021 року, копія якої додана до матеріалів справи. При цьому будь-яких коштів ОСОБА_3 від позивача не отримувала. Крім того, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та часу отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. А тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

29.09.2022 на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 07.07.2021 року у розмірі 292 256,25 грн.

11.11.2022 від представника позивача адвоката Гаврищука А.О. надійшла відповідь на відзив, в якій він пояснив, що твердження відповідача про те, що договір позики є удаваним, а по суті ОСОБА_3 взяла на себе відповідальність за нібито несплату клієнтами ТОВ «Медринок» заборгованості, є абсурдними, оскільки розрахунок між суб`єктами господарювання здійснюється в безготівковій формі згідно укладених договорів та підписаних видаткових накладних. В таких зобов`язаннях кредитором та стягувачем виступає підприємство, а не його працівники. Жодної проблемної заборгованості клієнтів на час її роботи та після звільнення ОСОБА_3 - не було. Будь-яких зауважень до ОСОБА_3 чи боргів у процесі виконання нею трудових обов`язків не було. Твердження ОСОБА_3 про те, що договір позики було укладено під впливом обману, насильства, психологічного тиску та погрозами про кримінальну відповідальність є голослівними та безпідставними, відповідач не зверталася в правоохоронні органи з відповідними заявами про це.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, просили задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили у задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Відповідач також пояснила, що при написанні розписки 07.07.2021 в кафе «Бенедикт» були присутні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 07.07.2021 отримала грошові кошти у розмірі 7 992 доларів США в позику від ОСОБА_1 на строк до 31.12.2022 без відсотків, про що склала відповідну розписку 07.07.2021, оригінал якої надано представником позивача та приєднано до матеріалів справи (а.с.60).

Позивач стверджує, що заборгованість ОСОБА_3 станом на день звернення до суду з відповідним позовом не погашена, остання ухиляється від повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16 (провадження № 14-360цс19).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Під час розгляду справи судом не встановлено даних, які б свідчили про повернення відповідачем коштів, отриманих за розпискою.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач та її представник посилалися на удаваність договору позики, оформленого розпискою, який без фактичної передачі грошей є за своєю природою укладеним між сторонами правочином щодо заборгованості за несплату клієнтами ТОВ «Медринок» рахунків.

До даних пояснень відповідача, суд ставиться критично, оскільки такі аргументи не підтверджені будь-якими належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, та направлені на уникнення виконання взятого на себе грошового зобов`язання.

Відповідно до норм чинного законодавства розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

До твердження відповідача та її представника, що текст розписки є спірним, суд ставиться критично, оскільки безпосередньо в самому тексті розписки зазначено, що ОСОБА_3 07.07.2021 року отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 992 доларів США та зобов`язувалася погасити грошовий борг до 31.12.2022 року, згідно зазначеного графіку. Розписка написана та підписана власноруч ОСОБА_3 . Передача грошей відбулася в прсутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.60).

Зміст розписки не містить даних щодо врегулювання питання повернення ОСОБА_3 заборгованості за несплату клієнтами рахунків ТОВ «Медринок».

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що 07.07.2021 близько 12.00 год. вона в присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » була свідком при передачі в борг ОСОБА_1 ОСОБА_3 приблизно 8000 доларів. Про що, ОСОБА_3 написала відповідну розписку, а ОСОБА_6 засвідчила її своїм підписом.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_3 навчалися разом. 07.07.2021 в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » біля 12.00 год разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , вона була свідком при передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_3 , про що у розписці поставила свій підпис.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу 03.06.2021 року (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, грошові кошти в сумі 7 992 доларів США не повернула.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях.

Представник позивача в заяві про збільшення позовних вимог розрахував суму отриманих за розпискою коштів відповідно до офіційно зафіксованого курсу Постановою Правління Національного банку України №154 від 21.07.2022 «Про внесення змін до Постанови Правління національного банку України» від 24.02.2022 №18, де курс долара по відношенню до гривні становить: 1 долар США=36,5686 грн.

Таким чином, розмір отриманих відповідачем коштів в національній валюті становить 292 256,25 грн.

Врахувавши те, що на обґрунтування своїх доводів відповідач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу заперечень проти позову, не довів факт удаваності правочину, неотримання грошових коштів у борг за розпискою, суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову.

Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача ОСОБА_3 переданих їй ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 7 992 доларів США, що становить 292 256,25 грн.

Питання щодо стягнення з відповідача судового збору, суд вирішує в порядку, визначеному ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 533, 625 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 ) суму заборгованості за договором позики від 07.07.2021 року у розмірі 292 256 (двісті дев`яносто дві тисячі двісті п`ятдесят шість) гривень 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2 922 (дві тисячі дев`ятсот двадцять дві) гривні 56 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 )

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Повне судове рішення складено 31.01.2023.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк