печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання про закриття провадження у справі №757/42296/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів позики неукладеними, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №757/42296/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів позики неукладеними.

Так, в рамках розгляду даної справи представником ОСОБА_2 - адвокатом Заєць Ж.Ю. було подано клопотання про закриття провадження. В обгрунтування даного клопотання зазначено, що позивач на обґрунтування, нібито, існування у нього права на позов у даній справі, у своїй позовній заяві стверджує про те, що наявність договорів позики може позбавити його права власності на відповідне майно (яке виступає предметом іпотеки та передано в забезпечення виконання зобов`язань по таким Договорам позики) внаслідок звернення стягнення на нього.

Разом з цим, представник відповідача вважає, що у даній справі не вирішується спір про права або інтерес позивача, а заявлені вимоги взагалі не є способом захисту порушеного права, оскільки відсутні підстави стверджувати про наявність у позивача порушеного права, у зв`язку з укладанням договорів позики іншими особами.

Таким чином, представник відповідача вважає, що позивач обрав не ефективний спосіб захисту та просить закрити провадження на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Представником позивача були подані письмові заперечення щодо даного клопотання в обгрунтування яких зазначено, що висновок ОСОБА_2 про те, що ця справа не може бути розглянута судами жодної юрисдикції - обмежує права позивача на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту. Варто зазначити, що посилання ОСОБА_2 на те, що на момент звернення до суду права та законні інтереси позивача не були порушені, є підставою для відмови в задоволенні позову, а не закриття провадження у справі.

Представник позивача вказує, що майном ОСОБА_1 забезпечено виконання оскаржуваного Договору позики № 1 та Договору позика № 2, а саме:

Договором іпотеки від 23 травня 2020 року, що укладений між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель), ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_5 (Іпотекодавець) уклали Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 1) забезпечується в виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 23 травня 2020 року між Іпотекодержателем ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 (Боржник) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно.

Договором іпотеки від 23 травня 2020 року, що укладений між ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 (Іпотекодавець) забезпечується виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (Боржник) на загальну суму) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми Позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно.

Договором іпотеки від 26 травня 2020 року, що укладений між ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 (Іпотекодавець) забезпечується виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (Боржник) на загальну суму) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно.

Отже, наявність оскаржуваних договорів може призвести до позбавлення ОСОБА_1 права власності на його майно, яке вступає предметом іпотеки, оскільки строк виконання зобов`язання за договорам іпотеки вже настав (20 травня 2021 року), тому іпотекодержатель, має можливість звернути стягнення на предмет іпотеки, за для задоволення своїх вимог за оскаржуваними договорами позики. Що беззаперечно підтверджує наявність в ОСОБА_1 , порушеного права та законного інтересу, в контексті захисту свого права власності, і як наслідок, надає позивачеві право на звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу позивач зазначає, що виходячи з природи договору позики та з обставин справи, а саме з фактичного не укладення договорів позики, позивач іншим чином захистити своє порушене права, окрім як шляхом пред`явлення позову визнання договорів позик неукладеними не має можливості. Оскільки, наведені позивачем підстави позову не можуть слугувати підставами для визнання договорів позика недійсними, а є виключно підставами для визнання договорів позики неукладеними.

Таким чином, жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах.

В тому числі, задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів позивача, оскільки, у випадку, якщо суд визнає оскаржувані договори неукладеними, у іпотекодержателів не буде правових та фактичних підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, о з оглядну на те, що буде відсутнє боргове зобов`язання. Що з свою чергу забезпечить позивачеві ефективний захист його порушених прав, як власника майна.

Відтак, представник просив відмовити в задоволенні даного клопотання.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином. Разом з цим, представником позивача було подано заяву про проведення судового засідання, за її та позивача відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце, про час та місце розгляду справи належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд, прийшов до висновку про розгляд даного клопотання, за відсутності учасників справи, з метою пришвидшення розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Системне тлумачення зазначеної норми, вказує на те, що таке правило обумовлено тим, що відшкодування шкоди у зобов`язальних деліктних відносинах є традиційно предметом регулювання цивільного права.

Разом з тим, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»),

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М . В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778 99. пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, шо частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.

Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Таким чином, суд дослідивши клопотання про закриття провадження прийшов до висновку, про те, що воно є необгрунтованим. Варто зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, у справі №727/1561/16-ц від 15 травня 2019 року.

Відтак, клопотання про закриття провадження, у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не базується на обгрунтованих підставах в контексті заявленого клопотання, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-19, 255, 256, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у справі №757/42296/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів позики неукладеними, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Т.Г. Ільєва