Дата документу 17.01.2023 Справа № 334/3050/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3050/16 Головуючий у 1 інстанції:Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/426/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Ткачової К.В. про встановлення тимчасово обмеження у праві керування транспортним засобом, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого Державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Київі про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом.

Зазначав, що на виконанні у Дарницькому районному відділі ДВС у м. Києві перебувало виконавче провадження № 53508494, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя 29.11.2016 по цивільній справі № 334/3050/16-ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 , яка змінила прізвище на ОСОБА_4 , аліментів на утримання двох дітей.

Станом на день подання скарги виконавчий лист перебуває на виконанні у Вознесенівському ВДВС у м. Запоріжжі.

Постановою старшого державного виконавця Дарницького РВДВС у м. Києві Ткачової К.В. від 17.04.2020 йому встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортним засобом. Про існування такої заборони він дізнався випадково у липні 2022, коли його зупинили працівники патрульної поліції та повідомили про наявне в їх базі даних обмеження.

Намагаючись отримати копію постанови, заявник звернувся з відповідною заявою до Дарницького РВДВС, проте відповіді не отримав.

З`ясувавши, що матеріали виконавчого провадження наразі перебувають в Вознесенівському РВДВС м. Запоріжжя, заявник звернувся до Вознесенівському РВДВС м. Запоріжжя та 11.08.2022, де вперше особисто отримав копію постанови в приміщенні РВДВС. З матеріалів виконавчого провадження він дізнався, що постанова надсилалася на неіснуючу адресу в м. Києві, хоча починаючи з 14.08.2018 він постійно проживав та був зареєстрований у м. Запоріжжі.

Вважаючи дану постанову такою, що винесена у порушення його прав, заявник звернувся до суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2022 року скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого Державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Київі про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом задоволено.

Визнано дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ткачової К.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами у виконавчому провадженні № 53508494 за виконавчим листом № 334/3050/16-ц виданим 29.11.2016 Ленінським районним судом м. Запоріжжя та саму постанову неправомірною.

Судове рішення мотивовано тим, що боржник не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, оскільки державним виконавцем не надано доказів вручення йому копії відповідної постанови і інших процесуальних документів, боржник надає послуги з перевезення пасажирів на власному транспорті, підключений до сервісів 3 приватних таксі, а отже обмеження боржника у праві керування транспортним засосом позбавить його основного законного джерела засобів до існування, що унеможливить погашення заборгованості по сплаті аліментів.

В апеляційній скарзіДарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, відмовити у задоволені скарги.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, судове рішення ухвалене за недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, а оскаржувана ОСОБА_1 постанова про встановлення йому тимчасово обмеження у праві керування транспортним засобом ухвалена старшим державним виконавцем в межах його повноважень та у відповідності до норм діючого законодавства. Зазначає, що боржник був обізнаний про відкрите виконавче провадження, оскільки неодноразово звертався до державної виконавчої служби із заявами, проте не повідомляв виконавця про самостійне виконання рішення суду. Вважає недоведеними доводи боржника про те, що керування транспортними засобами є основним джерелом до існування, оскільки за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_5 є ФОП з 10.09.2014, основним видом діяльності є «Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування». Звертає увагу суду на те, що боржник не повідомив виконавчу службу про зміну свого місця проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що доводи апеляційної не спростовують правильних висновків суду, є надуманими та не обґрунтованими.

В засідання апеляційного суду державний виконавець не з`явився, клопотання про слухання справи в режимі відео конференції не заявляв, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника виконавчої служби.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_1 та його представника адвоката Яму Д.М., доводи стягувача ОСОБА_6 , яка підтримала скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що на примусовому виконанні у Дарницькому районному відділі ДВС у м. Києві у період з 06.07.2017 по 17.04.2020 перебувало виконавче провадження № 53508494 за виконавчим листом № 334/3050/16-ц, виданим 29.11.2016 Ленінським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 33% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 20.05.2016 і до досягнення дітьми повноліття.

Даний виконавчий документ надійшов до відділу за постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Л.Г. від 19.06.2017 за місцем фактичного проживання боржника: АДРЕСА_1 .

З 14.08.2018 боржник постійно проживає і зареєстрований в м.Запоріжжі, надає послуги з перевезення пасажирів на власному транспорті (таксі), підключений до сервісів «Bolt Driver», «Таксі 838», «Lubimoe Taxi».

Факт надання боржником послуг з пасажироперевезення підтвердила у суді апеляційної інстанції стягувач ОСОБА_6 .

Постановою старшого державного виконавцем Дарницького РВДВС у м. Києві Ткачової К.В. від 17.04.2020 тимчасово обмежено боржника у праві керування транспортним засобом.

Зі змісту вищевказаної постанови видно, що підставою для її винесення слугувала наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої становить суму відповідних платежів за сорок місяців.

У скарзі зазначено, що боржник дізнався про порушення своїх прав у липні 2022 року, а постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 17.04.2020 отримав 11.08.2022, доказів протилежного суду не надано, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що скаргу подано у передбачений статтею 449 ЦПК України строк.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами ухвалена необґрунтовано, за відсутності передбачених законом підстав.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець, крім іншого, зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За приписами ч. 8 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.

Відповідно до пунктів 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За правилами Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилось, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Згідно п. 2 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Частиною десятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначений перелік обмежень у застосуванні тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами, зокрема таке обмеження не може бути застосовано в разі: 1) воно позбавляє боржника основного законного джерела засобів до існування; 2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; 3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; 4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України).

Установивши, що основним засобом до існування боржника є надання послуг з перевезення пасажирів на власному транспорті (таксі), що робота боржника пов`язана з необхідністю керування транспортним засобом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що тимчасове обмеження його у праві керування транспортними засобами позбавляє його та його дітей основного законного джерела засобів для існування.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 754/6306/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник був обізнаний про відкрите виконавче провадження, не повідомив виконавчу службу про зміну свого місяця проживання і про те, що за офіційними даними він є ФОПом, основним видом діяльності якого є надання послуг харчування, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Реєстрація боржника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як ФОПа з основним видом діяльності «Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування» не є перешкодою для надання ним послуг із перевезення пасажирів на власному транспорті (таксі).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не встановлено.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська