Справа № 343/389/21
Провадження № 22-ц/4808/20/23
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Працун В.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Керніцького І.І. у м. Долина,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання батьківства,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Долинський районний відділ ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання батьківства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2010 році він познайомився і почав зустрічатися із відповідачкою. З 2012 року вони почали проживати однією сім`єю та спільно вести господарство, але шлюб не реєстрували. Оскільки відповідачка не працювала, весь тягар по утриманню їхньої сім`ї покладався на нього. Саме тому він регулярно їздив працювати у Республіку Чехія. Під час його виїзду за кордон, ОСОБА_3 продовжувала проживати у квартирі його матері, а він висилав їй гроші на утримання квартири та проживання. Приблизно у жовтні 2017 року ОСОБА_3 повідомила йому, що вона вагітна і вони будуть мати спільну дитину. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4 . З пологового будинку свою цивільну дружину та доньку забирав він. Питанням реєстрації народження їхньої доньки займалася його дружина, оскільки він в той час був зайнятий іншими домашніми справами. В той момент йому не було відомо, що у зв`язку з тим, що між ними не укладений шлюб, для внесення запису про його батьківство дитини необхідна, в тому числі, і його заява, а тому побачивши свідоцтво про народження дитини, він був дуже обурений тим фактом, що не записаний батьком своєї рідної доньки. На всі його докори з цього питання, його цивільна дружина пояснила, що так буде краще, оскільки вона буде вважатися одинокою матір`ю і зможе отримувати соціальну допомогу від держави. Після реєстрації факту народження дитини, вони продовжували спільно жити однією сім`єю та виховувати їхню доньку. В квітні 2019 року він був вимушений знову поїхати на роботу до Республіки Чехія, оскільки потрібно було утримувати сім`ю, зокрема і їхню доньку. Повернувшись додому в червні 2019 року, він дізнався, що його цивільна дружина та донька більше з ним не живуть. Попри те, що вони із відповідачкою почали жити окремо, він продовжував надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, купував речі як для доньки та для його колишньої цивільної дружини, а ОСОБА_3 в свою чергу давала можливість йому бачитись та проводити час із донькою. Однак, останнім часом його колишня цивільна дружина чинить йому перешкоди в побаченнях з дитиною. Захистити своє право, як батька, на побачення із своєю донькою, брати участь в її вихованні він на разі не може, оскільки в актовому записі про народження ОСОБА_4 він не записаний як батько. Відповідачка відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що він змушений звертатися до суду з позовом про визнання його батьківства над ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, просив визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши його батьком дитини та видати нове свідоцтво про народження, змінивши прізвище ОСОБА_4 на « ОСОБА_5 ». Стягнути з ОСОБА_3 на його користь понесені ним судові витрати (а.с. 1-4, том 1).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2021 року призначено по справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам судово-експертної установи «Івано-Франківський НДЕКЦ УМВС України».

На розгляд експерту поставлено питання: Чи наявне кровне споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , матір`ю якої є ОСОБА_3 ? Якщо так, то чи являється ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 на підставі проведеної судово-генетичної експертизи? (а.с. 68, том 1).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2021 року призначено по справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам судово-експертної установи «Івано-Франківський НДЕКЦ УМВС України».

На розгляд експерту ухвалено поставити таке питання: Чи може бути ОСОБА_1 біологічним батьком малолітньої ОСОБА_4 , матір`ю якої є ОСОБА_3 ? (а.с. 80, том 1).

Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2021 року із урахуванням ухвали від 22 листопада 2021 року про виправлення описки в рішенні суду, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) внести зміни до актового запису № 176 від 13 червня 2018 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн залишено за позивачем ОСОБА_1 (а.с. 124, 126-133, том 1).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2022 року заяву ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 149-150, том 1).

Додатковим рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2022 року прізвище ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 змінено на « ОСОБА_5 » (а.с. 161, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апелянтка зазначає про те, що прагнення позивача визнати себе батьком є виключно його бажанням мати змогу нею маніпулювати та помститися їй за те, що вона покинула його. Донька йому байдужа, він ніколи не займався її вихованням та не приділяв їй належної батьківської уваги, не забезпечував матеріально, а займався лише своїми особистими справами. Жодних перешкод у спілкуванні з дочкою вона не чинила до того часу, поки позивач не почав поводити себе неадекватно та агресивно по відношенню до неї в присутності доньки. Відтак, ухвалення рішення про визнання позивача батьком ОСОБА_3 не відповідає інтересам останньої та дає можливість позивачу безперешкодно втручатися і руйнувати їх з донькою особисте та сімейне життя, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, апелянтка вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її заяви щодо застосування у даній справі строків позовної давності на звернення з позовом про визнання батьківства. Так, позивачу було відомо про народження доньки з 08.06.2018, а тому він мав достатньо часу, щоб належним чином оформити своє батьківство у встановлений законом порядок та строк, однак не скористався ним. Доказів про поважність пропуску строку суду не надав та не заявляв клопотання про поновлення такого строку. З огляду на це, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку на звернення з даним позовом, що узгоджується із висновком ВССУ, викладеним в ухвалі від 17.02.2016.

Апелянтка також звертає увагу на те, що суд ухвалив оскаржуване рішення лише на підставі декількох фотознімків та показань самого позивача, однак, за відсутності висновку судово-генетичної експертизи та інших належних та допустимих доказів, що свідчить про необґрунтованість рішення суду.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Пахар О.А. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Апелянтка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася повторно. Судова повістка щодо судового засідання, призначеного на 26 січня 2023 року направлялася судом за адресою, вказаною останньою у апеляційній скарзі, проте згідно із відстеженням за трекінговим номером 486 судову повістку повернуто за зворотною адресою: адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 75, том 2). Зазначене свідчить про належне повідомлення апелянтки про розгляд справи судом апеляційної інстанції 26 січня 2023 року.

Представник третьої особи Долинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, начальником відділу подано заяву про розгляд справи за відсутності їх представника.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між сторонами існували стосунки як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 13 червня 2018 року Долинським районним відділом ДРАЦСГТУЮ в Івано-Франківській області, актовий запис № 176, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьком дитини зазначено ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с.30, том 1).

Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 9 від 13 червня 2018 року (а.с.31, том 1).

У акті обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 08 липня 2019 року зазначено, що зі слів ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 протягом 8-років проживала ОСОБА_3 , 1993 року народження та протягом 1-року ОСОБА_4 , 2018 року народження (а.с. 13, том 1).

У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

За змістом статті 128 СК України закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у вказаній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Калачева проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) зазначено, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляв клопотання про призначення судово-генетичної експертизи у даній справі.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2021 року було задоволено вказане клопотання ОСОБА_1 .

Ухвалою цього ж суду від 05 травня 2021 року повідомлено учасників справи про необхідність надати зразки біологічного матеріалу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом із малолітньою ОСОБА_3 . Для відбору експериментальних зразків зобов`язано вказаних осіб з`явитися 17 травня 2021 року з 9 до 12 год до Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України.

Позивач з`явився до Івано-Франківського НДЕКЦ МВС для відбору експериментальних зразків, водночас ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися, що підтверджується клопотанням експерта (а.с. 86, том 1). При цьому, відповідачка була достовірно обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції та про призначення у справі експертизи, оскільки вона та її представник адвокат Ільницький Я.І. були присутні під час вирішення судом клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи та під час вирішення клопотання експерта про зобов`язання учасників справи з`явитися до експертної установи. Доказів наявності поважних причин, які б перешкоджали відповідачці з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини, матеріали справи не містять.

Крім того, відповідачка із малолітньою ОСОБА_3 не з`явилися для відбору експериментальних зразків й 07 червня 2021 року, у зв`язку з чим судовим експертом було повернуто матеріали справи до суду та складено повідомлення про неможливість проведення експертизи (а.с. 89-90, том 1).

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , керуючись положенням частини першої статті 109 ЦПК України, взявши до уваги, що відповідачка із дитиною не з`явилися до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи та не спростувала доводи позивача про те, що він є батьком малолітньої ОСОБА_3 , а у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують спільне проживання сторін до та після народження дитини, фотографії, на яких зображені сторони після виписки з пологового будинку, дійшов правильного висновку щодо визнання позивача батьком останньої.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги та з метою об`єктивного з`ясування обставин по справі, виконання вимог цивільно-процесуального законодавства щодо повноти та всебічності дослідження доказів по справі, ухвалою від 22 вересня 2022 року призначив по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручив експертам судово-експертної установи «Івано-Франківський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України» (а.с. 220-223, том 1).

Ухвалою від 02 листопада 2022 року зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з`явитися до експертної установи для відбору експериментальних зразків 08 листопада 2022 року. Крім того, роз`яснено учасникам справи право надати експерту зразки біологічного матеріалу, відібрані медичними працівниками у встановленому порядку (а.с. 20-22, том 2).

30 листопада 2022 року судовим експертом повернуто матеріали даної справи та складено повідомлення про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з неявкою учасників справи до Івано-Франківського НДЕКЦ МВС для відбору експериментальних зразків. Крім того, експерт вказав, що учасники справи станом на 28 листопада 2022 року також не надали їх біологічні зразки (кров або слину) для дослідження (а.с. 33-34, том 2).

Зазначене свідчить про те, що відповідачка й надалі продовжує ухилятися від проведення експертизи.

Судова кореспонденція, яка направлялася їй судом апеляційної інстанції, поверталася на адресу суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Жодних повідомлень про зміну місця проживання (перебування) остання суду не надала.

При цьому, протягом тривалого перебування справи на розгляді в суді апеляційної інстанції, відповідачка не проявила належної обачності в захисті своїх прав, не цікавилася результатами розгляду її апеляційної скарги. Тоді як ОСОБА_3 є апелянтом у справі та зобов`язана користуватися своїми процесуальними правами добросовісно.

Так, 25.05.2022 апелянт особисто клопотала про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання 26.05.2022, яке судом було задоволено.

Після цього, клопотаннями від 04.08.2022 та від 22.09.2022 адвокат Ільницький Я.І. повідомив суд, що апелянт виїхала з дитиною за кордон, а повноваження на ведення справи у нього відсутні, тому просив відкласти розгляд справи.

В подальшому, будь-яких заяв чи клопотань не подавала, встановити зв`язок за номером телефону, який вказаний нею у апеляційній скарзі, не видалося за можливе, що підтверджується довідкою, складеною секретарем судового засідання (а.с. 71, том 2).

На повідомлення суду, направлене їй судом апеляційної інстанції через застосунок «Viber», на номер повідомлений позивачем, про дату наступного судового засідання та забезпечення обов`язкової явки відповіла, що їй це не цікаво (а.с. 68, том 2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апелянт свідомо уникає отримання повідомлень суду. А неявка останньої до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо малолітньої ОСОБА_3 , хоча одним з доводів апеляційної скарги було не проведення експертизи і апелянтка вважала, що до неї підлягав застосуванню привід для її проведення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у апеляційній скарзі апелянтка фактично не заперечує, що ОСОБА_1 є батьком малолітньої ОСОБА_3 та вказує на спільність із позивачем походження доньки: «Навіть коли в 2017 році я завагітніла, Позивач не мав наміру укладати шлюб щоб наша дитина проживала в повноцінній сім`ї, хоч він добре розумів, що наша дитина буде вважатися позашлюбною», однак апелює до його неправильної поведінки, що на думку суду підтверджує доводи позивача по суті позову (а.с. 167, том 1)

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції в частині визнання позивача батьком малолітньої ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на положення статті 128 СК України, яка передбачає можливість визнання батьківства щодо дитини за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України (спільна заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою).

Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватися на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-617цс17 та у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 644/9720/16-ц від 16 вересня 2020 року у справі № 303/2609/17.

Докази того, що визнання ОСОБА_1 батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 не відповідає інтересам малолітньої дитини, апелянткою не надано та такі судом не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд уважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для зміни чи скасування судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта