ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/869/22Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/817/96/23 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 305010900
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №594/869/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року, ухваленого суддею Губіш О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про: 1) стягнення відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) гривень; 2) стягнення відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень; 3) стягнення 21 000 (двадцять одну тисячу) гривень судових витрат на правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем (а.с. 1-7).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 18 березня 2021 року о 11 годині 20 хвилин на 211 км. автомобільної дороги Р-24 "Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський", неподалік с. Верхняківці Борщівської ТГ Чортківського району, водій ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем "Volkswagen Sharan", д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись у напрямку м. Борщів, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем "Citroen Jumpy", д.н.з. НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_3 рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП, водій ОСОБА_2 та пасажири автомобіля "Citroen Jumpy" ОСОБА_4 та ОСОБА_5 загинули, а водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Citroen Jumpy", д.н.з. НОМЕР_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ "Страхова група "ТАС" згідно з полісом АР7953264, мати позивача ОСОБА_6 , як дружина загиблого ОСОБА_5 , та як законний представник двох неповнолітніх дітей загиблого, 31 березня 2021 року звернулась до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, яке належить неповнолітнім дітям загиблого та моральної шкоди. Однак, виплату відшкодування здійснено не було. Пунктом 27.3. статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Поряд з тим зазначив, що дорожньо-транспортна пригода сталася 18 березня 2021 року, розмір мінімальної заробітної плати на той момент становив 6 000 гривень, тому загальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню становить 72000 гривень. Крім того, зазначив, що правом отримання даного відшкодування володіє він, дружина загиблого, неповнолітня дочка, а також і мати загиблого - ОСОБА_6 , а тому, йому, як сину загиблого, належить 1/4 від загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди, а саме: в розмірі 18 000 гривень. Також позивач зазначив, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди і загибелі його батька ОСОБА_5 , він та його сестра ОСОБА_7 були неповнолітніми, і відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вони мають право на отримання відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, в загальному розмірі 216 000 гривень (6 000 х 36 = 216 000), при цьому мають право на таке в рівних частках, а саме: в розмірі по 108 000 гривень.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року позов - задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь ОСОБА_1 , відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь ОСОБА_1 , відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 27 000 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору (а.с. 112-119).

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Страхова група" "ТАС" просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року у повному обсязі, судові витрати ПрАТ "СГ "ТАС" пов`язані з поданням апеляційної скарги в розмірі 1488,60 гривень стягнути з ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно підлягає скасуванню з підстав неповноти з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права (а.с. 122-126).

В обґрунтування апеляційної скарги ПрАТ "СГ "ТАС" зазначило, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення не завершене досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.286 КК України та не постановлено вироку по справі. Відповідач відповідно до положень п.36.2 ст.36 Закону №1961-IV повідомив позивача про неможливість прийняття рішення по справі та про призупинення перебігу строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування і виплати його до моменту отримання страховиком рішення в кримінальному провадженні, яке набрало законної сили.

Вказує, що при укладенні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ "СГ "ТАС" (приватне) взяло на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерплої особи, а не відшкодування шкоди, заподіяної ДТП, а отже ч.3 ст.28 ЦПК України не може бути застосована, оскільки АТ "СГ "ТАС" (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником, а тому, справа повинна була розглядатися за місцезнаходженням ПрАТ "СГ "ТАС".

Звертають увагу на те, що розгляд справи без сплати судового збору є безпідставним, чим грубо порушено норми процесуального права, зокрема ст.ст.175, 185 ЦПК України.

Щодо стягнення 27 000 гривень витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки справа не є складною, виходячи з розміру позовних вимог, оскільки справа слухається в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, а дані витрати є неспівмірними та необґрунтованими, оскільки не підкріплені платіжними документами.

ОСОБА_1 своїм правом на відзив не скористався.

ПрАТ "СГ "ТАС" в судове засідання не з`явилося, хоча належним чином було повідомлене про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення 29 грудня 2022 року поштового відправлення №956.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не означає відсутність її вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачу шкоди в межах суми страхового відшкодування. Суд зауважує, що факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органами, що стверджується даними наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Що стосується доводів відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування, то суд вважає такі неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону №1961-IV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті, права і обов`язки членів її сім`ї, страховик в особі відповідача у справі після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно, оскільки відсутня така підстава як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, вчинив непередбачені Законом №1961-IV дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки встановлені даним законом, при тому, що даний закон передбачає право страховика регресної вимоги (стаття 38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (стаття 38-1). Таким чином, за встановлених обставин справи, АТ "СГ "ТАС" (приватне) як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд врахував вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути 992 гривні 40 копійок судового збору в дохід держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача в повному обсязі. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди був звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір". Оскільки позовна заява позивача задоволена, понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на ПрАТ "Страхова група "ТАС".

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується, оскільки судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, виходячи з такого.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 18 березня 2021 року о 11 год. 20 хв. на 211 км автомобільної дороги Р-24 "Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський", неподалік с. Верхняківці Борщівської територіальної громади Чортківського району, водій ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем "Volkswagen Sharan", д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись у напрямку м. Борщів, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем "Citroen Jumpy", д.н.з. НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_3 рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП, водій ОСОБА_2 та пасажири автомобіля "Citroen Jumpy" ОСОБА_4 та ОСОБА_5 загинули, а водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження.

Наведене підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000128 від 18 березня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України (а.с. 11).

Як зазначалося вище, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, загинув пасажир автомобіля "Citroen Jumpy", д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_5 . Наведене підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №459208 (а.с. 12), копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Борщівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 22 березня 2021 року (а.с. 13), лікарським свідоцтвом про смерть №36 від 19 березня 2021 року (а.с. 14), виданим Чортківським районним відділенням Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи, висновком експерта №38 (а.с. 15-18).

Відповідно до свідоцтва про одруження та свідоцтв про народження, ОСОБА_5 на час смерті перебував у шлюбі із ОСОБА_6 та був батьком двох неповнолітніх дітей, дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час досягнув повноліття (а.с. 21-22).

Крім того, на день смерті, у ОСОБА_5 залишились живі батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Факт їх родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 19).

Згодом, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько загиблого ОСОБА_5 - ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (а.с. 20).

Спірні правовідносини в справі регулюються нормами права, які містяться в главі 82 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за №199/1100/19.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон №1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пункту 22.1. статті 22, статті 23 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

Згідно зі статтею 27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За змістом пункту 36.3. статті 36 Закону №1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Citroen Jumpy", д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова група "ТАС" згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР7953264 (а.с. 23, 76).

Відповідно до п.4 вказаного полісу страхова сума за шкоду заподіяну життю та здоров`ю становить 260000 грн.

31 березня 2021 року представник матері позивача по довіреності ОСОБА_10 подав АТ "СГ "ТАС" повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника дітям загиблого, а також заяви на виплату страхового відшкодування пов`язаного з виплатою моральної шкоди як дітям загиблого так і його дружині, що підтверджується відповідними заявами, доданими до позовної заяви (а.с. 8-10).

Станом на даний час виплата страхового відшкодування відповідачем позивачу не проведена, у зв`язку з чим, представник позивача, вказуючи на наявність підстав для виплати позивачу відповідачем страхового відшкодування, звернувся до суду за захистом порушеного права останнього з даним позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого та шкоди по втраті годувальника.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що АТ "СГ "ТАС" (приватне) як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

Згідно п.23.1 ст.23 Закону №1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону №1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Згідно п.27.1 ст.27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно пунктів 27.2. та 27.3. статті 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1. та підпунктом "в" пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку становить 6 000 гривень.

Загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 72 000 гривень (12 x 6000), а відшкодування пов`язане із втратою годувальника - 216000 гривень (36 х 6000).

Також судом встановлено, що рішенням Борщівського районного суду від 23 грудня 2021 року у справі №594/1441/21 за позовом ОСОБА_6 в особі представника - адвоката Коневалика А.В. до ПАТ "СГ "ТАС" про відшкодування шкоди, стягнуто з відповідача в її користь відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18 000 гривень, а рішенням Борщівського районного суду від 23 грудня 2021 року у справі №594/1442/21 за позовом ОСОБА_6 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , в особі представника - адвоката Коневалика А.В. до ПАТ "СГ "ТАС" про відшкодування шкоди, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 108 000 гривень, відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18 000 гривень, а також на користь ОСОБА_6 відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18 000 гривень (а.с. 48-57, 59-71).

Із доданих відповідачем платіжних доручень №281029, 272140, такі відшкодування ним було виплачено в повному обсязі (а.с. 80, 83).

Відшкодування моральної шкоди та відшкодування, пов`язане з втратою годувальника позивачу ОСОБА_1 в добровільному порядку проведено не було.

Отже, враховуючи те, що потерпілим було виплачено страхове відшкодування в загальному розмірі 162 000 грн, відтак залишок по ліміту згідно полісу №АР 7953264 складає 98 000 грн. Тому відповідач, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , зобов`язаний відшкодувати 18000 гривень моральної шкоди на користь позивача, а також страхове відшкодування на користь позивача, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 80 000 гривень, зважаючи на те, що позивач, на момент смерті батька був неповнолітнім і має право на отримання відшкодування із втратою годувальника.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши глибину душевних страждань позивача, тривалість вимушених змін у його житті, перенесеному сильному нервовому потрясінні, порушенні спокою, нормального життя, необхідності звертатись за медичною і юридичною допомогою, затрату вільного і робочого часу, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно стягнув моральну шкоду у розмірі 18 000грн. на користь ОСОБА_1 .

Доводи представника відповідача, що кримінальне провадження №0000128 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286 КК України, не завершене, по даній справі відсутній вирок суду, який набрав законної сили на дату винесення оскаржуваних рішень, що унеможливлює встановлення факту настання цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, обставини ДТП, колегія суддів не приймає до уваги як не обґрунтовані, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Citroen Jumpy" д.н.з. НОМЕР_2 настає незалежно від його вини в дорожньо-транспортній пригоді, яка трапилась 23 липня 2020 року.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що стаття 35 Закону №1961-IV не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини ,а тому відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не означає відсутність її вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачці шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неправильно визначену підсудність у даній справі, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . Дорожньо-транспортна пригода (місце завдання шкоди) трапилась в Борщівському районі Тернопільської області. Таким чином справа, у відповідності до ч.3 ст.28 ЦПК України, підсудна Борщівському районному суду Тернопільської області.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що смерть потерпілого є прямим наслідком ДТП колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані, оскільки це спростовується наявними матеріалами справи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи від 19 березня - 19 квітня 2021 року між спричиненими потерпілому ОСОБА_5 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з АТ "СГ "ТАС" витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу у сумі 27 000 гривень, суд першої інстанції виходив з принципу розумності та справедливості, обсягу виконаних адвокатом робіт та часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт.

З таким рішенням колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) зроблено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що представником позивача є адвокат Коневалик А.В., який діє на підставі ордеру, договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №Ж 192/01 від 15 серпня 2022 року (а.с. 26-27).

При зверненні до суду з даним позовом, представником позивача подано до суду попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору від 15.08.2022, копію додатку №1, детальний опис робіт (наданих послуг), описаний у позовній заяві, відповідно до яких вартість послуг за надання правничої допомоги складає 21000 гривень, окрім того, за підготовку, написання та направлення відповіді на відзив, представником позивача надано детальний опис робіт (наданих послуг), відповідно до якого вартість наданих послуг складає 6 000 гривень (а.с. 26-29).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine), від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (Baryshevsky v. Ukraine) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо правил підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Задовільняючи вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до висновку, що наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих позивачкою. її адвокатом послуг, а також подані ним документи щодо характеру та обсягу виконаних адвокатом відповідача робіт (наданих послуг) відповідають критерію розумності та часу, який витратив адвокат на виконання відповідних робіт а розмір витрат є розумним.

Крім того, Приватне акціонерне товариство "Страхова група" "ТАС" клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду не подало, а тому, у суду немає підстав для самостійного вирішення питання про зменшення цих витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 27 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" слід залишити без задоволення, а рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ним понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" - залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 січня 2023 року.

Головуючий

Судді