Справа № 461/104/21 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2096/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м.Львів

Справа № 461/104/21

Провадження № 22ц/811/2096/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 15 квітня 2021 року у складі судді Волоско І.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання договорів частково недійсними, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

28 грудня 2020 року позивач звернулася з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 13 листопада 2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено Генеральний кредитний договір №ГКД.668661.1, згідно з яким їй (позивачу) було надано відновлювану кредитну лінію з максимальною сумою заборгованості 300 000 грн. на строк 120 місяців. Відповідно п. 1.4.1 договору та паспорта споживчого кредиту, процентна ставка на момент підписання договору становить 19,5% річних та може бути збільшена до 90% річних. Відповідно до п. 1.19. договору за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, банк має право нарахувати пеню за кожен день прострочення на прострочену суму (траншу, процентів за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - у випадку прострочення на строк від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - у випадку прострочення оплати у період, починаючи з 61 календарного дня по день погашення заборгованості за цим договором. Відповідно до п. 1.20. договору у разі неподання позичальником до банку документів відповідно до п.1.18. або невиконання додаткової письмової вимоги банку, протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги, щодо підтвердження доходів, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 500 грн. Зазначає, що після укладення кредитного договору стало відомо, що встановлені банком дані пункти у кредитному договорі є несправедливими умовами договору, а тому просить визнати недійсним пункт 1.4.1., 1.19. та пункт 1.20. Генерального кредитного договору №ГКД.668661.1, укладеного між нею ( ОСОБА_1 ) та AT «Ідея Банк» 13 листопада 2018 року; зобов`язати AT «Ідея Банк» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.4.1., 1.19. та пункт 1.20. Генерального кредитного договору №ГКД.668661.1, укладеного між ОСОБА_1 та AT «Ідея Банк від 13 листопада 2018 року; зобов`язано AT «Ідея Банк» здійснити перерахунок суми заборгованості за зазначеним кредитним договором. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржено АТ «Ідея Банк». В апеляційній скарзі зазначено, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказано, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не мав повноважень на підписання від імені клієнта позовних заяв, а лише їх подання. Зазначає, що на час укладення договору позивач погодилася з його умовами та взяла на себе відповідні зобов`язання добровільно. Просить рішення суду скасувати в повному обсязі.

20 вересня 2021 року позивач подала відзив на апеляційну скаргу. Посилається на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Належним чином повідомлені сторони про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду справи не подали. Представник позивача неодноразово подавав заяви про розгляд справи у відсутності позивача та її представника.

Апеляційний суд вважає, що відсутні поважні причин неявки учасників справи в судове засідання та прийшов до висновку про розгляд справи у їх відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 13 листопада 2018 року між сторонами укладено Генеральний кредитний договір №ГКД.668661.1. Згідно п. 1.1. цього договору позивачу надано відновлювану кредитну лінію з максимальною сумою заборгованості 300 000 грн. на строк 120 місяців. Позивач оспорює пункти 1.4.1., 1.19. та 1.20. договору.

Відповідно до п.1.4.1. за користування траншем позичальник сплачує: «Річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на Маржу Банку.

Маржа Банку становить 15%. Змінна частина процентної ставки дорівнює потрійному значенню UIRD (Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб) по депозитах в гривні строком 3 місяці за останній день попереднього місяця. Індекс використовується як база для визначення процентної ставки. Індекс переглядається та може змінюватись Банком щомісячно. Статистичні дані Національного банку України, які містять Індекс, розміщуються на офіційному сайті Національного Банку України за адресою: http://www.bank.gov.ua. Сторони домовились, що у випадку зміни назви Індексу чи посилання на Індекс, але без зміни його економічної суті, Сторони не вносять змін до Договору, і такі дані продовжують використовуватись у формулі визначення змінної частини ставки.

Банк вправі за Рішенням Правління або іншого уповноваженого органу Банку визначити змінну частину процентної ставки нижчу, ніж ставки, розрахунок якої описано в абзаці вище на підставі зміни ключових ринкових показників. Процентна ставка на момент підписання цього договору становить 19,5% річних.

Банк повідомляє Позичальника про зміну розміру змінюваної процентної ставки тільки у випадку її збільшення та надсилає рекомендованим листом засобами поштового зв`язку Позичальнику актуальний Графік щомісячних платежів за Траншем не пізніше, ніж за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається надісланим та отриманим Позичальником в день його відправлення на адресу Позичальника, що зазначена в цьому Договорі. До направлення повідомлення на адресу Позичальника поштою прирівнюється також і його вручення особисто Позичальнику, члену його родини чи представнику Позичальника під розписку. Актуальний Графік щомісячних платежів є невід`ємною частиною цього Договору. У разі незгоди з новою процентною ставкою Позичальник подає до банку відповідну заяву. За відсутності письмової заяви Позичальника про непогодження нового розміру процентної ставки така процентна ставка вважається прийнятою.

Максимальний розмір, до якого може бути збільшена змінювана процентна ставка за кредитом протягом всього строку кредитування, становить 90% річних.

Позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки протягом всього строку кредитування, і погоджується на ці ризики.

У випадку припинення публікації Національним банком України статистичних даних, які містять Індекс, або в разі, якщо зобов`язання про змінну частину ставки стає недійсним з інших передбачених законом підстав, Банк протягом 15-ти робочих днів визначає новий Індекс, на підставі якого буде встановлюватися процентна ставка за кредитом та письмово повідомляє Позичальника про зміну Індексу шляхом надсилання рекомендованого листа засобами поштового зв`язку актуального Графіку щомісячних платежів за Траншем. При відсутності письмової заяви Позичальника про непогодження нового розміру Індексу такий Індекс вважається прийнятим.

У разі отримання заяви Позичальника про незгоду з новим розміром індексу то, починаючи з Дати дії нового Індексу, вважається діючою та застосовується фіксована ставка 90% річних. Це ж правило застосовується для визначення процентної ставки за Траншем у період від дати, наступної за датою ліквідації/недійсності змінної частини ставки, до Дати дії нового індексу.

Пунктом 1.19. договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором Банк має право нараховувати пеню за кожен день прострочення на прострочену суму (Траншу, процентів за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - у випадку прострочення оплати на строк від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - у випадку прострочення оплати у період, починаючи з 61 календарного дня, по день повного погашення заборгованості за цим Договором.

Згідно з п 1.20. у разі неподання Позичальником до Банку документів відповідно до п.1.18. або невиконання додаткової письмової вимоги Банку, протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги, щодо підтвердження розміру своїх доходів, Банк має право стягнути з Позичальника штраф у розмірі 500 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Крім того, згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пункти вищезазначеного договору щодо встановлення відповідальності невиконання умов договору є несправедливими та суперечать принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки такі умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за спірним договором.

Крім того, в силу вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Суд відхилив доводи представника відповідача про те, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Однак, факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд також прийшов до висновку, що при визнанні недійсними умов кредитного договору належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок суми заборгованості за зазначеним кредитним договором, що на думку суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та виходить з наступного.

Згідно із статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Питання, що пов`язані з банківським кредитуванням, вирішуються позичальником і банком шляхом укладення кредитного договору.

Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов`язки та економічну відповідальність банку і клієнта (позичальника) з приводу проведення кредитної операції.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України). Сторонами договору є кредитодавець та позичальник.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно пункту 8 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки.

Статтею 55 цього Закону передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Постановою Національного банку України від 8 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Зазначений Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Тобто, споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що є загальною вартістю кредиту для споживача. Загальна вартість кредиту - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Кредитний договір укладається в письмовій формі і не може змінюватися в односторонньому порядку без згоди сторін. Конкретний зміст кредитного договору і перелік усіх умов кредитної операції визначаються за згодою сторін.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки.

Стаття 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України передбачений Конституцією України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику національних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України».

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно частин 1, 2, пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

З набуттям чинності з 10 червня 2017 року Законом України «Про споживче кредитування» внесено зміни у статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої станом на час укладання оспорюваної позивачем частини договору, встановлює, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У зв`язку з цим, редакція абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачала заборону встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, втратила чинність.

Проте, заборона встановлювати у договорах зі споживачами несправедливі умови передбачена статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка з набранням чинності Законом України «Про споживче кредитування» не втратила законної сили, та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно - правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між сторонами укладено 13 листопада 2018 року, отже на правовідносини, що виникли на підставі цього договору, поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування», який введений у дію з 10 червня 2017 року, та яким врегульовані відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

За визначенням пункту 4 статті 1 цього Закону, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі та додаткові і супутні послуги кредитодавця для отримання обслуговування і повернення кредиту.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)».

Відповідно до положень частин 9, 10 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

У оспорюваному пункті 1.4.1. кредитного договору передбачено, що сторони домовились про сплату позивачем за користування кредитними коштами річної змінюваної процентної ставки в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 15% (Маржу Банку).

На день укладення договору змінна частина ставки була визначена рішенням правління банку, в розмірі 19,5 % річних і була значно нижчою, ніж потрійна середньозважена процентна ставка про яку зазначено у пункті 1.4.1.

У цьому пункті договору зазначено, що відповідач повідомляє позивача про зміну розміру процентної ставки та надсилає позивачу новий графік щомісячних платежів листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається відісланим в день його відправлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику під розписку. Новий графік щомісячних платежів стає невід`ємною частиною цього договору.

Із запропонованими умовами позивач ознайомилась та погодилась з ними, підписавши Генеральний кредитний договір 13 листопада 2018 року, при цьому своїм підписом у договорі (пункт 1.4.1.) ствердила, що вона розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки протягом всього строку кредитування і погоджується на ці ризики. Відтак, є встановленим, що позивач мала можливість ознайомитися з умовами договору, що стосуються правил надання фінансових послуг, як споживач і підписала такий договір.

У випадку незгоди з умовами договору позичальник не позбавлена була можливості такий не укладати.

Також позичальник мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом (п.2 ст.1056 ЦК України).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Аналогічна норма міститься і в статті 15 Закону України «Про споживче кредитування»: споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення встановленого строку. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит. Відмова від договору про споживчий кредит є підставою для припинення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг, що були визначені як обов`язкові для отримання кредиту, укладених споживачем. Кредитодавець або третя сторона зобов`язані повернути споживачу кошти, сплачені ним за такі додаткові чи супутні послуги, не пізніш як протягом 14 календарних днів з дня подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит, якщо такі послуги не були фактично надані до дня відмови споживача від договору про споживчий кредит у порядку, визначеному законодавством.

Окрім того, позичальник вправі ініціювати внесення змін до укладеного договору кредиту.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків.

Докази про наявність правових підстав існування у позивача права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно) відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач підтвердила, що розуміє суть і принцип визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки за весь період кредитування і погоджується на ці ризики.

Є встановленим, що на час подачі позову процентна ставка не змінювалася, цей пункт в договорі відповідає чинному законодавству і підстави для визнання п. 1.4.1. недійсним відсутні.

Визнавши п.1.4.1 кредитного договору недійсним, суд першої інстанції фактично перевів цей кредит у безвідсотковий і позбавив банк права стягувати відсотки за кредитом, які передбачені законом та договором, оскільки позичальник зобов`язується забезпечити повернення одержаного кредиту і сплату нарахованих процентів у встановлені строки відповідно до строкових зобов`язань.

Відповідно до сатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статей 526, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора повинен сплатити йому суму боргу та проценти від простроченої суми.

Згідно із статтею 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

У п. 1.19. договору передбачено право позикодавця на стягнення з позичальника пені у розмірі 0,15% у випадку прострочення оплати на строк від 1 до 60 календарних днів та 0,65% у випадку прострочення оплати у період, починаючи з 61 дня по день повного погашення заборгованості за цим договором.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф є видом неустойки.

Кредитодавець, зокрема, вправі контролювати та перевіряти платоспроможність позичальника, цільове використання кредитних коштів, інші обставини, що можуть вплинути на виконання зобов`язань з погашення кредитних зобов`язань з наданням необхідних підтверджуючих документів. Такий обов`язок позичальника передбачено у п.1.18. Генерального кредитного договору від 13 листопада 2018 року. Цим пунктом передбачено відповідальність позичальника за ненадання або невідповідність такої інформації.

У оспорюваному пункті 1.20. кредитного договору встановлено, що у разі неподання позичальником банку документів відповідно до п.1.18. або невиконання додаткової письмової вимоги банку протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги щодо підтвердження розміру своїх доходів, банк має право стягнути з позичальника штраф в розмірі 500 грн.

У випадку виконання позичальником всіх вимог, передбачених кредитним договором, неустойка не стягується.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Оскаржуване рішення не містить мотивів щодо визнання недійсним пункту 1.4.1. Генерального кредитного договору. Без посилань на жодні докази суд зробив висновок, що пункти договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору є несправедливими, суперечать принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки такі умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором.

Докази того, що передбачені договором пеня і штраф за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів, а також інших передбачених договором вимог банку, перевищують подвійну облікову ставку Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, є більшими ніж 15% від суми простроченого платежу або становлять понад 50% вартості послуги (суми процентів за весь строк користування кредитом) відсутні. Будь-які розрахунки у справі відсутні.

В мотивах оскаржуваного рішення зазначено про протиправність положень кредитного договору щодо обов`язку сплачувати плату за обслуговування кредиту, хоч така вимога позивачем не заявлена.

Визнання недійсними пунктів договору щодо стягнення неустойки позбавляє банк можливості отримати передбачені законом відшкодування у разі порушення позичальником умов кредитного договору.

Суд першої інстанції також прийшов до висновку, що внаслідок визнання недійсними умов кредитного договору належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок суми заборгованості за зазначеним кредитним договором, що на думку суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. При цьому судом не зазначено яким чином належить провести перерахунок, зокрема, з урахуванням принципу та розміру перерахунку за відсутності будь-яких розрахунків та суми заборгованості.

Колегія суддів з урахуванням встановленого, прийшла до висновку, що при укладенні 13 листопада 2018 року кредитного договору сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним; договір укладено з додержанням передбаченої законом форми.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України та постанови Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Підписуючи договір, позивач чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї, як споживача, оскільки у договорі зазначено, що позичальник серед іншого вважає умови договору справедливими і такими, що відповідають її інтересам (п.2.1.). Докази про включення до договору несправедливих умов відсутні.

Позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, не зверталася до кредитора за додатковими роз`ясненням положень договору.

Банком надано позивачу кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором. Кредитними коштами ОСОБА_1 користувалася тривалий час. З позовом про визнання недійсними частини умов укладеного 13 листопада 2018 року кредитного договору позивач звернулася 11 січня 2021 року.

Відтак, належить погодися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про визнання недійсними пунктів 1.4.1., 1.19. та 1.20. Генерального кредитного договору № ГКД.668661.1, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» 13 листопада 2018 року, та зобов`язав перерахувати ОСОБА_1 суму заборгованості за зазначеним кредитним договором.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині, що позовна заява підписана представником позивача за відсутності повноважень, оскільки такі спростовуються умовами договору № 13-01/20 від 13 січня 2020 року про надання адвокатом правової допомоги. Зокрема, адвокат Шаповалов А.М. уповноважений підписувати та подавати позовні заяви.

З урахуванням встановленого, відповідно до ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати з відповідача в користь позивача не стягуються; з позивача в користь відповідача підлягає стягненню сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1 362 грн.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними пунктів 1.4.1., 1.19. та 1.20. Генерального кредитного договору № ГКД.668661.1, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» 13 листопада 2018 року; зобов`язання відповідача перерахувати ОСОБА_1 суму заборгованості за зазначеним кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційнй номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м.Львів, вул. Валова, 11, , МФО 336310) 1 362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ _____Ю.Р. Мікуш __________________Р.В. Савуляк