ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року в складі судді Нев`ядомського Д.В по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором поставки, інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з ФОП ОСОБА_3 на його користь основну заборгованість за Договором № 26/01-1 в розмірі 7272480,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 5832528,96 грн.; 3% річних в розмірі 719150,82 грн.; пеню в розмірі 1309046,40 грн.; стягнути заборгованість за договором № 01/06-2 у сумі 886200,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 710732,40 грн.; 3% річних в розмірі 87487,61 грн.; пеню у розмірі 159516,00 грн., враховуючи сплачену ОСОБА_5 суму в розмірі 5000 грн. та сплачену ОСОБА_6 суму в розмірі 10000 грн., а всього стягнути 16962142,19 грн.; стягнути понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 зазначав, що 26 січня 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 26/01-1, згідно якого ОСОБА_3 , за умови 100% предоплати, зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм, за ціною 6540,00 грн. (з врахуванням ПДВ) за одну тону корму, на загальну суму 7272480,00 грн., що становить 1112 тон корму. ТОВ «ЛБЛ» умови договору виконало у повному обсязі, а саме сплатило ОСОБА_3 7272480 грн. Згідно пункту 4.4. Договору № 26/01-1, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу відповідача на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, на протязі вищевказаних 10 календарних днів, а саме-з 19.07.2012 р. по 28.07.2012 р. включно, ОСОБА_3 не відвантажив корм для ТОВ «ЛБЛ».

Умовами договору передбачено, що у випадку не поставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, ОСОБА_3 зобов`язаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ «ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 29.07.2012 р. по 02.08.2012 р. включно, але останній у вказаний період передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув. Отже, з 03.08.2012 р. ОСОБА_3 є таким, який прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 7272480,00 грн. 20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_4 свої права кредитора по Договору №26/01-1 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

Зазначав, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки №01/06-2, згідно якого ОСОБА_3 , за умови 100% предоплати, зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм за ціною 4200,00грн.(з врахуванням ЦДВ) за одну тону корму на загальну суму 886200,00грн., що складає 211тон корму. ТОВ «ЛБЛ» умови договору виконало у повному обсязі, а саме сплатило ОСОБА_3 886200,00грн. Згідно пункту 4.4. Договору № 26/01-1, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу відповідача на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, у продовж вищевказаних 10 календарних днів, а саме-з 21.07.2012 р. По 30.07.2012р. включно, відповідач не відвантажив корм ТОВ «ЛБЛ». Умовами договору передбачено, що у випадку не поставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, ОСОБА_3 зобов`язаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ«ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 31.07.2012 р. по 04.08.2012 р. включно, але останній у вказаний період передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув.

Отже, з 05.08.2012 р. відповідач є таким, який прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 886200,00 грн.

20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_4 свої права кредитора по Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором поставки закрито.

28 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_4 відступив на користь ОСОБА_2 свої права кредитора за вищевказаними договору поставки в обсязі та на умовах, що існують на час складення цього договору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова 17 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що на даний час існує рішення яке набрало законної сили про визнання недійсними договорів поставки, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишено без змін рішення Київського районного суду м. Харкова 17 травня 2018 року.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що оскільки існує судове рішення, яке набрало законної сили про визнання недійсним договорів поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та №01/06-2 від 01.06.2012 року тому згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не породжує юридичних насідків, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної істанції на новий розгляд.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом безпідставно було відхилено клопотання про відкладання розгляду справи. Надані відповідачем судові рішення не повинні були залучатися до справи, оскільки ані він, ані його довіритель не мали змоги з ними ознайомитись. Відхиливши клопотання про відкладання розгляду справи для повноцінного ознайомлення із наданими відповідачем судовими рішеннями та підготовки своїх правової позиції щодо них, суд порушивши процесуальні права виніс неправомірне рішення.

Крім того суд, не застосував наслідків визнання правочинів недійсними щодо зобовязань сторін повернути одна другій у натурі все, що вони одержали на виконання цих правочинів.

Представником ФОП ОСОБА_3 адвокатом Марусенко Є.О. було подано відзив в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Представником ОСОБА_7 який діє в інтересах ФОП ОСОБА_3 неодноразово направлялися клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням воєнного стану, проте слід зазначити, що за правилами статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в умовах воєнного стану не припиняється, а тому не може бути поважною причиною для відкладення справи.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Так, скасовуючи постанову Харкіського апеляційного суду 20 грудня 2018 року Верховний Суд виходив з того, що оскільки між сторонами виникли договірні зобов`язання відтак наявні підстави для стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової вимоги відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України.

Окрім того Верховний Суд зазначив, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Місцевим судом встановлено, що 26 січня 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ЛБЛ» було укладено договір поставки № 26/01-1, згідно з пунктом 1.1 якого ФОП ОСОБА_3 зобов`язалося виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм. 20 липня 2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_4 свої права кредитора по Договору № 26/01-1 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

01 червня 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ЛБЛ» було укладено договір поставки № 01/06-2, згідно з пунктом 1.1. якого ФОП ОСОБА_3 зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язалося оплатити та прийняти цей корм.

20 липня 2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_4 свої права кредитора по Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 922/307/17 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ТОВ «ЛБЛ» про визнання договорів поставки недійсними задоволено в повному обсязі та визнано недійсним договір поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_3 .. Визнано недійсним договір поставки № 01/06-2 від 01 червня 2012 року, укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_3 . Стягнуто з ТОВ «ЛБЛ» на користь ФОП ОСОБА_3 судові витрати.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛБЛ» залишено без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 922/307/17 залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 31 жовтня 2017 року у справі № 922/307/17 залишено без змін постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року та рішення Господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року, а касаційну скаргу без задоволення.

Крім того, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2018 року апеляційне провадження за апеляційними скаргами особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права та (або) обов`язки ОСОБА_4 на рішення господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 922/307/17 - закрито.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що існує судове рішення, яке набрало законної сили про визнання недійсним договорів поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року та № 01/06-2 від 01 червня 2012 року, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити в рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Аналіз наведеного свідчить про те, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curiа («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/4-ц (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curiа («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом при ухваленні рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

ОСОБА_2 заявлені вимоги про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням укладених договорів поставки з посиланням на статті 610, 629 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 922/307/17 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ТОВ «ЛБЛ» визнано недійсним договір поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_3 . Визнано недійсним договір поставки № 01/06-2 від 01 червня 2012 року, укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_3 .

У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року у справі № 922/307/17 зазначено, що тексти договорів і документів, які б мали підтверджувати виконання вказаних договорів фактично не були підписані позивачем, що означає недосягнення істотних умов договору та неможливість виконання такого договору, а в розумінні вимог частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України це означає, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі щодо укладення договорів поставки, що в свою чергу дає підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, оскільки договори поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року та № 01/06-2 від 01 червня 2012 року, укладені між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_3 є недійсними, то ФОП « ОСОБА_8 », який без достатньої правової підстави, набув кошти (авансові платежи) на виконання умов договорів поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року та № 01/06-2 від 01 червня 2012 року у загальному розмірі 8158680 грн., зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин з відповідача пілягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 5832528,96 грн, 3% річних в розмірі 719150,82 грн., пеню в розмірі 1309046,40 грн за договором поставки № 26/01-1 від 26 січня 2012 року, а також за договором № 01/06-2 у сумі 886200 грн., інфляційні втрати в розмірі 710732,40 грн, 3% річних в розмірі 87487,61 грн., пеню у розмірі 159516 грн. , що підтверджується відповідним розрахунком наданим позивача який не спростовано відповідачем.

Враховуючи, що судом першої інстанції було невірно застосовані положення норм матеріально та процесуального права, не дана належна оцінка матеріалам справи, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду, та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, за подання позовної заяви сплаті підлягав судовий збір 8000 грн та оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ст. 5 ЗУ « Про судовий збір» слід стягнути з відповідача 8000 грн на користь держави за подачу позовної заяви. Також слід стягнути з відповідача 12000 грн. судового збору на користь держави за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основний борг за Договором № 26/01-1 в розмірі 7272480,00 грн (сім мільйонів двісті сімдесят дві тисячі чотириста вісімдесят грн.); інфляційні втрати в розмірі 5832528,96 грн( п`ять мільйонів вісімсот тридцять дві тисячі п`ятсот двадцять вісім грн. 96 коп.); 3% річних в розмірі 719150,82 грн ( сімсот дев`ятнадцять тисяч сто п`ятдесят грн. 82 коп) ; пеню в розмірі 1309046,40 грн.( один мільйон триста дев`ять тисяч сорок шість грн. 40 коп.).

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором № 01/06-2 у сумі 886200,00 грн.( вісімсот вісімдесят шість тисяч двісті грн.); інфляційні втрати в розмірі 710732,40 грн.( сімсот десять тисяч сімсот тридцять дві грн. 40 коп.); 3% річних в розмірі 87487,61 грн.( вісімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят сім грн. 61 коп.); пеню у розмірі 159516,00 грн,(сто п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістнадцять грн. 00 коп), а всього стягнути 16962142,19 грн.(шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі сто сорок дві грн. 19 коп.).

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 20000 ( двадцять тисяч) грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов

Повний текст постанови складено 01.02.2023 року