Номер провадження: 22-ц/813/1598/23
Справа № 500/7452/18
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від свого імені і від імені ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року у складі судді Грубіян Л.І.,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про виселення.
Позовна заява обґрунтована тим, що в 2004 році майору ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , 1996 року народження на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 15.04.2004 №430 виданий службовий ордер від 16.04.2004 № 21 на право вселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Підставою для винесення зазначеного рішення виконкому Ізмаїльської міської ради був наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , в/ч НОМЕР_1 від 19.03.2004 № 198. З 26.04.2004 майор ОСОБА_1 переведений до нового місця служби - Південного регіонального -управління, яке знаходиться у місті Одесі. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 залишилась проходити військову службу у в/ч НОМЕР_1 , у червні 2004 року на її ім`я переоформлений особовий рахунок на згадану службову квартиру. З 11.06.2007 молодший сержант ОСОБА_1 переведена до в/ч НОМЕР_2 міста Одеси. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сім`ї ОСОБА_5 народилася дочка - Віра. Сім`я ОСОБА_5 проживає у службовій двокімнатній квартирі у військовому містечку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , зареєстрована сім`я Жатькових за адресою місцезнаходження в/ч НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_3 . На даний час відповідачі перебувають на квартирному обліку у Південному регіональному управлінні. Тобто, з 2007 року відповідачі у службовій квартирі АДРЕСА_1 не проживають у зв`язку з проходженням військової служби ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у підрозділах Держприкордонслужби України в місті Одеса. Отже, відповідачі повинні були звільнити спірну службову квартиру в місті Ізмаїлі у зв`язку із виїздом в місто Одесу, де їх по місцю служби забезпечили двокімнатною службовою квартирою у військовому містечку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 .
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року позовну заяву задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір на користь військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України в розмірі 1 762, 00 грн.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , яка діє від свого імені і від імені ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд не надав оцінки аргументам висловленим відповідачами щодо відсутності підстав для задоволення позову, не надав оцінки запереченням проти позову, не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, а лише погодився з доводами позивача, викладеними ним у позовній заяві. Докази були досліджені та оцінені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. Шлюб Жатькових було розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2017, тобто ще до звернення позивача до суду з позовом у жовтні 2018 року, суд зазначив у своєму ж оскаржуваному рішенні від 20.10.2020. Оскільки одинока ОСОБА_1 і її діти не можуть бути виселені із спірної квартири без надання їм іншого постійного жилого приміщення, з цих підстав позовні вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягали. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
09.12.2021 Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що між розірванням шлюбу (квітень 2017 року) та досягненням встановленого законом пенсійного віку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) залишилося не більш як п`ять років. Отже, відповідач має право на утримання колишнім чоловіком ОСОБА_1 . Також, повнолітній син, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) зобов`язаний утримувати відповідача відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-111. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 не є одинокою особою, так як всі відповідачі перебувають на квартирному обліку Південному регіональному управлінні Держприкордонслужби (м. Одеса), після надходження житла в порядку черговості відповідно до законодавства України вони отримають житлове приміщення для постійного проживання.
В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
10.01.2023 від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи до закінчення в країні військового стану у зв`язку з перебуванням за кордоном, посилачись на те, що технічна можливість взяти участь в режимі відеоконференції відсутня.
Інші учасники справи заяв про відкладення її розгляду до суду не надали.
Апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви з огляду на те, що справа з 2018 року перебуває на розгляді у суді, заява про відкладення розяглду справи в аппеялційному суді ОСОБА_1 подана не вперше, раніше подані заяви судом були задволені, доводи щодо непогодження з рішенням суду апелянт виклав в апеляційній скарзі, крім того, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб (зокрема тривале не вирішення спору).
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).
Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі N 924/369/19.
Ураховуючи вищенаведене та ту обставину, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так як рішення суду оскаржує ОСОБА_2 , яка діє від свого імені і від імені ОСОБА_4 , вимоги в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не переглядаються.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача про виселення з житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі повинні були звільнити спірну службову квартиру в місті Ізмаїлі у зв`язку з виїздом в місто Одесу, де їх по місцю служби забезпечили двохкімнатною службовою квартирою у військовому містечку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ). ОСОБА_1 (1971 року народження) разом з сім`єю (дружиною- ОСОБА_1 (1972 року народження), сином- ОСОБА_1 (1998 року народження), дочкою - ОСОБА_1 (2007 року народження) в спірній службовій квартирі з 2007 року не проживають у зв`язку з виїздом до міста Одеса, що підтверджує втрату користування ними спірною квартирою.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2004 за рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 15.04.2004 №430 майору ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , 1996 року виданий службовий ордер № НОМЕР_3 на право зайняття житлової площі в кв. АДРЕСА_1 .
Підставою для винесення зазначеного рішення виконкому Ізмаїльської міської ради слугував наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 частини НОМЕР_1 від 19.03.2004 №198.
З 26.04.2004 майор ОСОБА_1 переведений до Південного регіонального управління, яке знаходиться у місті Одесі.
У червні 2004 року на ім`я ОСОБА_1 переоформлено особовий рахунок на вказану службову квартиру.
Сторони не заперечували того, що фактично ОСОБА_1 не користується спірною квартирою.
З 11.06.2007 молодший сержант ОСОБА_1 переведена до військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) в м. Одесі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сім`ї Жатькових народилася дочка ОСОБА_6 .
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до витягу з протоколу №6 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.05.2008 комісією прийнято рішення про виділення приміщення у військовому містечку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », житловою площею 30 кв.м. для тимчасового проживання військовослужбовцю ОСОБА_1 на склад сім`ї три особи.
08.05.2008 між ОСОБА_1 та Держприкордонною службою України в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 укладено договір №114 про користування жилим приміщенням у гуртожитку ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення командування від 08.05.2008 та ордеру №6. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 та членам його сім`ї надано у користування жиле приміщення за вказаною адресою загальною площею 36 кв.м., яка складається з двох кімнат.
За актом приймання - передачі №114 від 08.05.2008 ОСОБА_1 прийнято житлову площу по АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом із протоколу №4 засідання гарнізону житлової комісії ПдРУ ДПС України від 25.11.2011 року включено у склад сім`ї військовослужбовця в/ч НОМЕР_4 ОСОБА_1 , доньку ОСОБА_7 , 2007 року народження на отримання житлової площі у м. Одеса.
Відповідно до договору про користування службовим приміщенням від 01.10.2015, укладеним між ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , останньому та членам його сім`ї надано у користування службове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,7 кв.м.
За рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано.
Згідно з довідкою, складеною у серпні 2018 року уповноваженою комісією щодо перевірки житлових умов військовослужбовця ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що вказаний будинок належить в/ч НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Склад сім`ї військовослужбовця становить 4 особи: дружина ОСОБА_8 , син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_1 . У довідці міститься примітка «якщо сім`я мешкає не разом, вказати де проживає і яку площу займає». У зазначеній графі комісією вказано: сім`я зареєстрована в службовій 2-х кімнатній квартирі; розмір займаної площі не зазначений; особовий рахунок відкрито на ОСОБА_1 ; кількість кімнат в квартирі і окремо, скільки квартиронаймачів та членів сімей в неї проживає комісією зазначено 2 кімнати в службовому приміщенні Одеського прикзагону. За висновоком комісії ОСОБА_1 потребує поліпшення житлових умов та надання окремого житла в м. Одесі на склад сім`ї відповідно до вимог чинного законодавства, при умові здачі службової квартири в м. Ізмаїлі.
Як вбачається з листа ІНФОРМАЦІЯ_10 від 19.09.2018 на запит начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 про надання відомостей стосовно полковника ОСОБА_1 , військовослужбовець запасу Південного регіонального управління ОСОБА_1 перебуває в списку на поліпшення житлових умов з 05.04.1995 зі складом сім`ї 4 особи. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 24.06.2004. Службову квартиру АДРЕСА_1 не здав. Проживає у службовому приміщенні військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 . Службове приміщення виділялося для тимчасового проживання на період проходження військової служби (протокол житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.05.2008 №6). Інформації щодо зв`язку з Держприкордонною службою на теперішній час у членів сім`ї, в групі обліку житла, немає.
Відповідно до витягу з протоколу №6 засідання гарнізонної житлової комісії Південного регіонального управління ДПС України від 14.12.2018 комісією прийнято рішення про виключення зі складу сім`ї ОСОБА_1 колишньої дружини, сина та доньки з залишенням на квартирному обліку однієї особи з 05.04.1995. Також відповідно до рішення гарнізонної житлової комісії залишено ОСОБА_1 у списку на поліпшення житлових умов зі складом сім`ї три особи з 05.04.1995.
Згідно з актом приймання-передачі службового (відомчого) приміщення від 30.05.2020 року ОСОБА_1 здав службову (відомчу) площу за адресою: АДРЕСА_5 , у відповідності до дефектного акту.
Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року N1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" із змінами (далі Порядок N 1081), а також Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від31 липня 2018 року N 380.
Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку).
Відповідно до пункту 12 Порядку службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).
У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством (пункт 19 Порядку).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20грудня 2007 року N1040 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 року за N16/14707, військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла.
Військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби (пункт 2.1 Інструкції N 1040).
Згідно з частиною першою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що це право обмежується часом. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.
У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення зі списків особового складу органу Державної прикордонної служби, крім випадків, передбачених у пункті 2.20 цієї Інструкції. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані негайно звільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання, придбання житла для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом з членами сім`ї. Орган Державної прикордонної служби зобов`язаний прийняти службове житлове приміщення за актом приймання-передавання службового житлового приміщення (додаток 4), до якого додаються дефектний акт квартири, довідка про сплату квартирної плати і комунальних послуг та довідка про склад сім`ї та реєстрацію (Ф-3). Після цього військовослужбовцю видається довідка про здачу житлового приміщення (додаток 5) (пункт 2.21 Інструкції N 1040).
Підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. Виселення провадиться у судовому порядку за позовом командування органу Державної прикордонної служби України, на обліку в якому перебуває службове житлове приміщення (пункт2.22 Інструкції N 1040).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N653/1096/16-ц зробила висновок, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування зазначених правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Аналіз наведених норм права та висновків свідчить, що, за загальним правилом, особи втрачають право користування службовим жилим приміщенням та підлягають виселенню із нього без надання іншого житла після того, як припинили існувати підстави для вселення та проживання у службовому жилому приміщенні, зокрема, у разі припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу тощо.
Виключно у випадках, передбачених законодавством, такі особи можуть надалі проживати у такому приміщенні.
Як зазначено вище відповідач ОСОБА_1 , як основний винаймач спірної квартири з 26.04.2004 був переведений до нового місця служби - Південного регіонального управління, яке знаходиться у місті Одесі та в подальшому у 2008 році йому та членам його сім`ї було надано у користування інше службове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, апелянт разом з дочкою підлягають виселенню зі службового приміщенням, наданого ОСОБА_1 та членам його сім`ї у зв`язку з припиненням його тудової діяльності у м. Ізмаїлі та переїздом до м. Одеси з наданням йому та членам його сім`ї іншого службового житла.
Слід також зазначити, що шлюб між Жатьковими було розірвано у 2017 році, тоді як службове приміщення у м. Одесі ОСОБА_1 було отримано у 2008 році, відтак з того часу втрачене право на житло в м.Ізмаїлі.
З урахуванням викладеного, виселення колишніх членів сім`ї ОСОБА_1 зі службового житла після припинення останнім трудових правовідносин із роботодавцем ІНФОРМАЦІЯ_12 (Військова частина НОМЕР_1 ) переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Доводи апелянта про те, що службове приміщення, яке надавалося в м. Одесі є самовільно переобладнаним з двох кабінетів спростовується договором про користування сліжбовим приміщенням від 01.10.2015 з якого вбачається, що ОСОБА_1 було надано для тимчасового проживання службове житлове приміщення, яке складається з двох кімнат та облаштоване водопостачанням, каналізацією, центральним опаленням та електопостачанням.
Щодо перебування апелянта на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі N635/1838/18 зазначив, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року N1081.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання здійснюється шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Потрібно враховувати, що надання службового жилого приміщення для проживання на період проходження військової служби та забезпечення осіб житлом для постійного проживання є відмінними, не пов`язаними між собою правовими ситуаціями.
При цьому пункт 19 Порядку №1081 передбачає, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Службове жиле приміщення та житло для постійного проживання є нетотожними правовими категоріями, відносини стосовно них регулюються окремими нормами права, такі приміщення надаються особам за наявності відмінних умов, перебування ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, не є підставою для продовження проживання у службовому житлі позивача.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що апелянт перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, що є підставою для її проживання у спірному службовому жилому приміщенні є помилковими.
Щодо доводів апелянта про те, що остання є одинокою матір`ю, яка виховує малолітню дитину апеляційний суд зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі N299/2388/16-ц зазначив, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька. Відтак для підтвердження права на зазначену пільгу в цьому випадку позивачем має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується те, що інший з батьків не бере участь у вихованні неповнолітньої дитини.
Доказів, які б свідчили про те, що апелянт має статус матері одиначки та виховує дитину без участі батька дитини скаржником не надано.
Слід також заначити, що Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували надання житла у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі "Каракуця проти України" ("Karakutsya v. Ukraine"), заява N 18986/06, § 71).
Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentnerv.Austria"), заява N 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна потреба у застосуванні такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60-63).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" ("Beyeler v. Italy"), заява N 33202/96, § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції.
Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі N442/7187/18 зазначив, що будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Підтвердженням наявності нагальної суспільної потреби у виселенні відповідача є, зокрема черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло (постанова Верховного Суду від 22січня 2020 року у справі N 761/45386/17).
У даній справі відповідачі отримавши право користування іншим службовим житлом, яке отримали у травні 2008 року в м. Одесі, спірне житло у м. Ізмаїлі не здали державі під час переміщення ОСОБА_1 по службі до м. Одеси, що унеможливлювало позивача забезпечити інших осіб, які перебувають у черзі, а саме військовослужбовці, що проходять військову службу в особливий період, на отримання службового приміщення.
За військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (абзац 2 пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей").
Матеріали справи не містять відомостей про те, що апелянт ОСОБА_1 проходить військову службу на момент розгляду даної справи.
Отже, враховуючи, що правові підстави для правомірного проживання відповідачів у службовому житлі, наданому їм попередньо в м. Ізмаїлі відпали, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для виселення апелянта та її дочки зі спірного службового приміщення.
Та обставина, що після звернення позивача до суду з даним (30.10.2018) ОСОБА_1 , будучи обізнаним про наявність даного спору, за актом приймання-передачі від 30.05.2020 здав службову квартиру, надану йому та членам його сім`ї у користування в м. Одесі не мають правового значення та не є підставою для скасування рішення суду, оскільки такі обставини на час звернення до суду з позовом про виселення були відсутні.
Наявність достатніх та тривалих зв`язків апелянта та її дочки з службовим житлом як власним не доведено, такі обставини не встановлені судом, зокрема, що ОСОБА_1 та її дочка продовжують фактично проживати у службовому жилому приміщенні, наданому ОСОБА_1 та членам його сім`ї на період проходження ним військової служби в організації позивача.
Натомість вбачається, що апелянт ОСОБА_1 з 11.06.2007 була переведена до військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 . Довідкою ІНФОРМАЦІЯ_14 від 14.12.2018 стверджується перебування ОСОБА_1 на військовому обліку у вказаному військоматі за місцем проживання.
Апелянтом до суду надано довідку від 29.08.2019 про те, що її дочка ОСОБА_4 навчається в ЗОШ в м. Ізмаїл, водночас матеріали справи місять довідку від 12.05.20015 про перебування ОСОБА_9 на обліку в Управлінні соціального захисту населення у Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради по 27.09.2025. Також у справі наявні довідки з дитячої міської поліклініки №2 Одеської міської ради які свідчать про те, що ОСОБА_4 обслуговується у вказаній лікарні, тобто по територіальності за місцем свого проживання.
Визначаючи пропорційність втручання суду у мирне володіння майном, апеляційний суд враховує, що у відповідачів не було правомірних очікувань, що їх право користування спірним житлом зберігатиметься після припинення існування тих правових підстав, що існували на момент надання та вселення у це службове житло. Навпаки, довідкою, складеною у серпні 2018 року уповноваженою комісією щодо перевірки житлових умов військовослужбовця ОСОБА_1 стверджується, що останній здійснював необхідні дії для поліпшення житлових умов та отримання окремого житла в м. Одесі з урахуваннм складу його сім`ї, яка скдається з 4 осіб: дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_1 , доньки ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від свого імені і від імені ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року в частині вимог Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виселення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 06.02.2023.

Головуючий:

Судді: