Справа № 182/1352/22
Провадження № 2/0182/845/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.01.2023 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., секретаря Нагаєвої Н.О., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

22.03.2022 року ОСОБА_1 (мешкає за адресою АДРЕСА_2 ) звернулась з позовними вимогами до Нікопольської міської ради (місцезнаходження 53200, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд.3) та просить суд визнати право власності на нерухоме майно.

Свої вимоги мотивує наступним ОСОБА_1 звернулась до Виконавчого комітету Нікопольською з метою здійснення державної реєстрації, отримала відмову. Державним реєстратором Донець Ольгою Едуардівною було здійснено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №63220217 від 03.02.2-22 року. В вищезазначеному рішенні було зазначено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Так, заявником до заяви був наданий Договір довічного утримання р/н 2-2050 від 10.06.1993 року, в якому наявні закреслення, не обумовлені нотаріусом. Також, п 6 не дає змоги вірно тлумачити зміст самого Договору, також щодо технічної характеристики об`єкту житлової площі - 35,1 кв.м. нерухомості та частини Б-літня кухня, які відрізняються від житлової площі в договорі.

Просить суд визнати за нею право власності на будинок загальною площею 53,90 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 28.03.2023 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального провадження.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі на задоволені позовних вимог наполягає (а.с.39-40).

Представник відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надала заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі відповідача та прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с.34).

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 12 ЦПК України , кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 10 червня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір довічного утримання р/н 2-2050 від 10.06.1993 року, який був зареєстрований, Другою Нікопольською нотаріальною конторою.

В укладеному договорі довічного утримання сторони повністю погодили усі істотні умови у тексті, всі зобовязання за договором довічного утримання сторонами виконані в повному обсязі.

Так, відповідно до зазначеного Договору довічного утримання, Позивач отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В грудні 2021 року був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 , де власником зазначена ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернулась до Виконавчого комітету Нікопольською з метою здійснення

державної реєстрації, отримала відмову. Державним реєстратором Донець Ольгою Едуардівною було здійснено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №63220217 від 03.02.2-22 року. В вищезазначеному рішенні було зазначено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Так, заявником до заяви був наданий Договір довічного утримання р/н 2-2050 від 10.06.1993 року, в якому наявні закреслення, не обумовлені нотаріусом. Також, п 6 не дає змоги вірно тлумачити зміст самого Договору, також щодо технічної характеристики об`єкту житлової площі - 35,1 кв.м. нерухомості та частини Б-літня кухня, які відрізняються від житлової площі в договорі.

За даним фактом Позивач зазначає, що в наданому неї договорі від 10.06.1993 року відсутні будь- які закреслення, на які безпідставно посилається державний реєстратор.

Що стосується п.6 Договору довічного утримання р/н 2-2050 від 10.06.1993 року, вказує, що нотаріусом було допущено технічну помилку, а саме пропущені смислові словосполучення «може бути розірваний (з рос. может быть расторгнут)». Логічно буде прийти до висновку, що ОСОБА_3 мав на меті передати за Договором довічного утримання р/н 2-2050 від 10.06.1993 року майно ОСОБА_1 як зазначено у п. 1, а не розірвати договір.

Стосовно зазначення державним реєстратором про відмінність житлової площі в договорі частини Б-літня кухня, Позивач вказує, що згідно Технічного паспорту на будинок від 16 грудня 2021 року та висновку суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 житлової площі будівель ідентичні та повністю збігається.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого

немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст.328 Цивільного кодексу України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок загальною площею 53,90 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , проте, у неї існують перешкоди у здійсненні права власності на вказане нерухоме майно, внаслідок незалежних від неї обставин, а відтак її право власності підлягає захисту у судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 81, 89, 261, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинок загальною площею 53,90 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. В. Рунчева