Житомирський апеляційний суд
Справа №290/1005/22 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М. М.
Категорія 80 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №290/1005/22 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Романівський відділ державної реєстрації акті цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2022 року, яка постановлена під головуванням судді Кірічука М.М. в смт. Романові,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просить встановити факт неправильності запису про національність ОСОБА_2 в актовому записі від 19 березня 1945 року №5 про народження ОСОБА_1 , а саме: «українка» замість «німкеня». Романівському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) внести зміни до актового запису від 19 березня 1945 року №5 про народження ОСОБА_1 , а саме: в графі «національність матері» замість «українка» зазначити національність матері «німкеня».

У заяві наполягає на тому, що батько її матері, тобто дід по материнській лінії, за національністю є німцем, але у свідоцтві про її народження зазначено, що її мати «українка». Прагнучи офіційно підтвердити свою приналежність до німецького походження, вона звернулася до Романівського відділу державної РАЦС у Житомирській області із заявою про внесення змін до актового запису про її народження, щоб змінити національність матері з «українка» на «німкеня». Висновком від 07 грудня 2021 року їй відмовлено у внесенні змін до актового запису про її народження у зв`язку з тим, що підставою для запису відомостей про батьків дитини є свідоцтво (актовий запис) про їх шлюб. У актовому записі про шлюб її батьків національність її матері «полька». Отже, у позасудовому порядку виправити неправильність в актовому записі неможливо. Приналежність її покійної матері до німецької національності підтверджується відомостями про батьків, братів та сестер матері. Запевняє, що встановлення факту не порушить прав та інтересів третіх осіб. Заявник відносить себе до німецької національності та переконує у тому, що її мати за національністю «німкеня», а тому посилаючись на положення ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» бажає відновити свою національність, оскільки примушення громадян до відмови від своєї національності не допускається. Встановлення факту має юридичне значення та мету, бо встановлення національності її померлої матері «німкеня» буде підставою для внесення змін до актового запису про шлюб та у подальшому - до актового запису про її народження у відомості про батьків, зі зміною національності матері з «українка» на «німкеня». Окрім того, ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 і не міг бути її батьком.

Ухвалою судді Романівського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2022 року у відкритті провадження у справі відмовлено з підстав, передбачених п.1 частини першої ст.186 ЦПК України.

Не погоджуючись із ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суддею прийнято помилкове рішення про відмову у відкритті провадження за її заявою про встановлення факту, який має юридичне значення. Вона не звертається про зміну національності її померлої матері, а звернулася за встановленням факту, що під час вчинення актового запису про її народження посадовими особами органу реєстрації актів цивільного стану (виконкомом Подолянської (нині Кілківської) сільської ради Чуднівського району Житомирської області) неправильно вказано у відомостях про матір національність її матері, тобто замість «німкеня» вказали «українка», що не відповідає дійсності та спростовується доданими до заяви архівними документами щодо відомостей про національність батька, рідних братів та сестер її матері, які відносилися до німецької національності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник заявника адвокат Чорноус А.А. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. На час проведення судового засідання від учасників справи повідомлень щодо причин неявки не надходило. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Клопотань про відкладення розгляду справи також не надходило. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до п.1 частини першої ст.186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частинами першою, другою та сьомою ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до частини першої ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої ст.293 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №503/246/19 висловлена правова позиція з приводу того, що перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій ст.315 ЦПК України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту неправильності запису про національність її матері ОСОБА_2 в актовому записі від 19 березня 1945 року №5 про її (заявниці) народження, а саме «українка» замість «німкеня».

Відповідно до положень ст.49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Згідно з частиною першою ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Відповідно до частини першої ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та в яких зазначено про можливість оскарження його у судовому порядку.

Підпунктами 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 розділу ІІ Правил визначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану, постанова адміністративного суду.

Отже, органи державної реєстрації актів цивільного стану за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

Відповідно до ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

При цьому, чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно з ст.300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає ст.24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Відповідну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 29 травня 2019 року в справі №398/4017/18, від 11 вересня 2019 року №810/2732/18.

За таких обставин, не може бути у судовому порядку встановлений факт належності особи до відповідної національності.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявник не просила встановити факт належності її матері до певної національності, а просила встановити факт неправильного зазначення посадовими особами органу реєстрації актів цивільного стану відомостей про національність її матері у актовому записі про її народження не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки як обрання національності, так і її відновлення (стаття 11 Закону України «Про національні меншини в Україні») не відноситься до фактів, які можуть бути встановлені в порядку цивільного судочинства.

Висновком Романівського відділу державної РАЦС у Житомирському районі Житомирської області від 07 грудня 2021 року №95/22.16-67 заявнику відмовлено у виправленні національності матері дитини з «українка» на «німкеня» в актовому записі №5 про народження, складеному 19 березня 1945 року виконавчим комітетом Подолянської (нині Кілківської) сільської ради Чуднівського району Житомирської області. Заявник не позбавлена права захистити своє право в порядку, визначеному вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правил, тобто оскаржити відмову органу реєстрації актів цивільного стану в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що мотивуючи ухвалу, суддя послався на Указ Президента України від 31 грудня 1991 року №24 «Про порядок зміни громадянами України національності», який на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99 втратив чинність, у вживаному контексті не вплинуло на загальний висновок, за яким правильно відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі.

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 27 січня 2023 року.