Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3253/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О.М.
Категорія 66 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/3253/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі прописані члени його сім`ї та батько ОСОБА_2 , який перебуває із ним в поганих стосунках та з 2013 року не проживає, добровільно виписуватись не хоче.

Вказав, що прописка відповідача в належній йому квартирі, яка не відповідає дійсному місцю проживання відповідача, порушує його право на отримання субсидії та пільг, впливає на визначення розміру комунальних платежів та обмежує його право власності щодо безперешкодного розпорядження нерухомим майном. Виходячи із наведеного, посилаючись на приписи ст. 405 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Зміст апеляційної скарги зводиться до цитування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Крім того вказує, що позивач не заявляв вимоги про зняття його з реєстрації, а також не залучив до розгляду справи як третю особу відповідний державний орган. Посилання позивача щодо сплати ним комунальних платежів за нього (відповідача) нічим не підтверджені. Він не чинив будь-яких перепон позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні житловим приміщенням. Наголошує, що саме він (відповідач) мав житло яким безперешкодно користувався його син, а сьогодні він (син) виселяє з квартири свого батька онкохворого та інваліда ІІ групи.

В апеляційному суді ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, просив його не виселяти із спірного житла, бо він буде безхатченком.

Позивач належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.08.2012, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., № 9638/41 (а.с. 4-7).

Із довідки Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1085 від 27.09.2021 вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_2 батько, який зареєстрований, але не проживає (а.с. 17).

Актом обстеження матеріально-побутових умов від 16.02.2021 № 256 та Актом комісії Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (дата та номер не зазначено) встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з 2013 року по теперішній час (а.с. 18, 21).

Відповідно до акта комісії Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 01.01.2021 по 31.05.2021 (а.с. 20).

Із акта комісії Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 01.06.2021 по 30.09.2021 (а.с. 19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що тривале непроживання відповідача, який не пов`язаний спільним побутом з позивачем, у належній останньому квартирі, має істотне значення, оскільки створює перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим, дослідивши питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування квартирою, вважає за потрібне визнати останнього таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у цій справі, з урахуванням змісту позовних вимог є непроживання відповідача без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначив, що 07.08.2012 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 , де зареєстрував свою дружину, дві дочки та батька - ОСОБА_2 .

До позовної заяви позивач надав докази непроживання відповідача у спірній квартирі як з 01.01.2021по 30.09.2021 (а.с.19,20), так і з 2013року 16.02.2021(а.с.18).

Ураховуючи подані докази та матеріали справи в цілому, колегія суддів вважає доведеним факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік. Цю обставину не заперечує і відповідач.

Окрім того, під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 пояснив, що у 1991 році він як військовослужбовець отримав квартиру, на підтвердження чого через канцелярію Житомирського апеляційного суду подав копії охоронного свідоцтва (броні) та талону до ордеру. В подальшому ця квартира була продана та придбано квартиру в АДРЕСА_2 на ім`я сина, в якій він (син) проживає разом з дружиною та двома дітьми.

ОСОБА_2 пояснив, що він тепер власного житла немає, проживає у найманій квартирі. Зазначив, що втрата права користування спірним житлом означатиме набуття ним статусу безхатченка.

Наголосив, що не проживає у спірному житлі через конфліктні відносини із сином позивачем у справі, що є поважною причиною відсутності його у житлі.

Про наявність конфліктних відносин з батьком зазначив також ОСОБА_1 у своїй позовній заяві «мій батько ОСОБА_2 перебуває з нами у поганих відносинах».

Отже, позиція сторін у справі свідчить про наявність конфліктних відносин між ними, що не виключає поважність причин непроживання відповідача у спірній квартирі.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт відсутності відповідача у спірному житлі понад рік без поважних причин.

Колегія суддів констатує відсутність відомостей про втрату відповідачем правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення його права на житло.

Підстави для визнання відповідача, який в установленому законом порядку зареєстрував у спірному житлі своє місце проживання, таким, що втратив право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Отже колегія суддів апеляційного суду вважає, що у зазначеній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на спірну квартиру та право користування цією квартирою відповідачем, який зареєстрований у цій квартирі та іншого житла не має.

Крім того, посилання позивача на положення статті 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання батька у належній позивачу квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 376,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року скасувати та ухвалии нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.02.2023.

Головуючий Судді