ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 632/436/21 Номер провадження 22-ц/814/1048/23Головуючий у 1-й інстанції Демчина Т.Ю. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.,

розглянувши впорядку письмового провадження без виклику учасників справи провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозавоського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США, трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 02.12.2020 по 26.02.2021 в сумі 28,27 доларів США, а також інфляційного збільшення боргу за цей же період в сумі 42,22 долари США, а всього 4070,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України на момент звернення з позовом складало 113688,78 грн.

В обгрунтування позову вказував, що 05 лютого 2020 року ОСОБА_1 взяв у нього в позику грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США з умовою повернення до 01 грудня 2020 року, про що відповідачем було надано письмову розписку.

Однак, у домовлені терміни суму позики позивачу не повернуто, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 10658, 80 грн., заборгованості за договором позики, а також 28 доларів США 27 центів, що еквівалентно 753, 27 грн., трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а всього 4028 доларів США 27 центів, що еквівалентно 107336, 07 грн.

У іншій частині вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати у розмірі 1125, 11грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_1 просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що грошей у борг він не брав.

Зазначає, що дана розпика була написана для погашення заборгованості перед своїм тестем, а саме: витрат на розмитнення автомобіля, витрат на придбання алкоголя на весілля, витрат на придбання квартири.

Вказує, що для погашення заборгованості він перерахував на рахунок своєї колишньої дружини ОСОБА_4 грошові кошти, що підтверджується квитанціями.

Зазначає, що договір позики було укладено в період шлюбу та в інтересах сім`ї , а тому створює обов`язки для другого з подружжя.

Окрім того вказує, що судом не було досліджено чи витрачалися кошти за договором позики в інтересах сім`ї .

Також безпідставно судом першої інстанції розглянуто справу без його участі та проігноровано заяву його адвоката про відкладення розгляду справи, чим було порушено його право на подачу доводів та пояснень у судовому засіданні.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено та підтверджується оригіналом розписки, що 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 у позику грошові кошти у валюті долар США в сумі 4000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2020 року.

У розписці ОСОБА_1 власноручно зазначив, що гроші він отримав у повному обсязі при підписанні розписки. На розписці наявний підпис позичальника ОСОБА_5 .

Задовольняючи частково позов місцевий суд виходив з того, що оскільки відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення позики не виконав наявні правові підстави для стягнення з нього основної суми позики у розмірі 4000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 10658, 80 грн., а також 28 доларів США 27 центів, що еквівалентно 753, 27 грн., трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а всього 4028 доларів США 27 центів, що еквівалентно 107336, 07 грн.

Відмовляючи в задоволенні вимог в іншій частині місцевий суд виходив з того, що позика надавался в іноземній валюті, а тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат, оскільки витрати від знецінення національної валюти внасідок інфляцїі відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК Українивизначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ч.1, 2. ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 Ц (провадження № 14 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства

Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 у позику грошові кошти у валюті долар США в сумі 4000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2020 року.

У розписці ОСОБА_1 власноручно зазначив, що гроші він отримав у повному обсязі при підписанні розписки. На розписці наявний підпис позичальника ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 4000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 10658, 80 грн. а також 28 доларів США 27 центів, що еквівалентно 753, 27 грн., трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а всього 4028 доларів США 27 центів, що еквівалентно 107336, 07 грн.

Відмовляючи в задовленні позову щодо стягнення інфляційних втрат місцевий суд дійшов вірного висновку, що такі витрати від знецінення національної валюти відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів які б спростували факт власноручного написання ним розписки, отримання спірної суми коштів, повернення суми позики позивачу в строк визначений в розписці про їх отримання.

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не брав у борг грошові кошти не заслуговують на увагу та спростовуються наявною розпискою в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що на виконання зобов`язань за договром позики він перераховував на рахунок ОСОБА_6 ( дочки позивача) грошові кошти, що підтверджується квитанціями не беруться до уваги, оскільки позивач заперчує повернення грошови коштів у такий спосіб.

Окрім того доводи апеляційної скарги про те, що кошти надані в позику були витречені в інтересах сім`ї, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був присутній під розгляду справи, що призвело до порушення його права на подачу пояснень не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву де викладені пояснення відповдіча щодо вказаного позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозавоського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Червонозавоського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді А.І. Дорош

В.М. Триголов

Повний текст постанови складено 26.01.2023 року