ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Чернівці справа № 725/375/21

провадження №22-ц/822/102/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Скрипка С.В.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 законний представник якого ОСОБА_3 ,

третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Галичанського О.І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ТОВ «Кредитні Ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законний представник якого ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном та зняття з реєстраційного обліку.

Посилалося на те, що право власності на будинок, загальною площею 109,5 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перереєстровано з ОСОБА_1 на ТОВ «Кредитні ініціативи».

Підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, є відповідне застереження в Договорі іпотеки від 16 квітня 2007 року, із застереженням про задоволенням вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ТОВ «Кредитні ініціативи» являється власником згаданого будинку.

Згідно Довідки №20/01-27/972 від 19 листопада 2019 року про зареєстрованих осіб, в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , 1971 року народження, ОСОБА_3 , 1960 року народження, ОСОБА_4 , 1997 року народження, ОСОБА_5 , 2003 року народження.

Стверджує, що товариство зверталось до відповідачів з вимогою про звільнення житлового приміщення, проте така вимога ними виконана не була.

Факт реєстрації відповідачів у згаданій квартирі створює перешкоди у користуванні новим власником своїм майном.

На підставі вищевикладеного, просило суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 та зняти їх з реєстраційного обліку за даною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2022 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком загальною площею 109,5 квадратних метри, житловою площею 51,9 квадратних метри, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент розгляду даної справи, позивач являється власником спірного майна, а тому має право вимагати захисту своїх прав на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Крім того, відповідачами не доведено правомірності підстав для проживання у спірному житловому приміщенні та не спростовано факту належності на законних підставах позивачу спірного житлового приміщення. Оскільки відповідачі проживають у зазначеному вище житлі, їх реєстрація в зазначеній квартирі порушує права позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням.

Що стосується позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то суд першої інстанції в цій частині позовних вимог відмовив, вказавши, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2022 року скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що будинок був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, що відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР унеможливлює визнання відповідачів такими, що втратили право користування/виселення без надання іншого житлового приміщення. При цьому у відповідачів відсутня будь яка інша житлова нерухомість. Даний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду України у постановах від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17, від 02 вересня 2021 року у справі №345/2518/19, від 02 грудня 2021 року у справі №295/12990/20.

Вказує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та відповідно їх виселення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» у визначений судом строк не надали.

В поясненнях спрямованих до суду 24 січня 2023 року, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Вказало, що поданий ними позов є негаторним позовом, який має на меті усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, що належить ТОВ «Кредитні ініціативи» шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування та зняттям з реєстрації місця проживання вказаних осіб на підставі винесеного за результатами даного спору рішення і ніяк не співвідноситься з позовом про виселення, який у разі його задоволення є підставою для фізичного видворення осіб та їх речей з певного нерухомого майна.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 13 квітня 2007 року між Закритим Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №894. Згідно предмету договору ОСОБА_6 отримала позику від Банку в сумі 60000 (шістдесят тисяч) євро (а.с.13-14).

Для забезпечення грошового зобов`язання та належного виконання Позичальником своїх зобов`язань, між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та Банком, був укладений Договір іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 16 квітня 2007 pоку, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (Іпотекодавці) передали в іпотеку Банку (Іпотекодержателю) належний їм на праві власності: поділений в натурі житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 109,50 кв.м. та житловою площею 51,90 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , дві земельні ділянки, призначені для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.7-10).

Підпунктом 3 пункту 5.3 Договору іпотеки визначено задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодавцями у власність Іпотекодержателю предмету Іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцями основного зобов`язання за Кредитним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.9).

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» за Договором відступлення прав вимог, відступив право вимоги за кредитним договором №894 від 13 квітня 2007 року - ТОВ «Кредитні ініціативи» і внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора за вказаним кредитним та іпотечним договорами, що в тому числі встановлено в рішенні суду від 22 жовтня 2015 року, яке має преюдиційне значення, та в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню (а.с.59-61).

22 жовтня 2015 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі № 725/5485/13 позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 894 від 13 квітня 2007 року звернуто стягнення на предмети іпотеки, а саме на: поділений в натурі житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею -109,5 кв.м., в тому числі житловою площею - 51,90 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_3 , що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.59-61).

28 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Чернівецького міського

нотаріального округу Козловою Н.В. прийнято рішення про державну

реєстрацію прав та їх обтяжень №49391868, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0078, загальною площею 0,023 га, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49391726, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0079, загальною площею 0,0014 га, за адресою: АДРЕСА_3 , та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49391399, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_3 .

Встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» являється власником з 24 жовтня 2019 року житлового будинку поділеного в натурі з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 109,5 квадратних метри, житловою площею 51,9 квадратних метри, який розташований за адресою АДРЕСА_3 (а.с.16).

Згідно відповіді Відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівці №20/01-27/972 від 19 листопада 2019 року, у поділеному в натурі житловому будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_3 , облікована як квартира АДРЕСА_4 , зареєстровані ОСОБА_1 , 1971 р.н., ОСОБА_3 , 1960 р.н., ОСОБА_4 , 1997 р.н., ОСОБА_5 , 2003 р.н. (а.с.15).

Згідно вимог про добровільне виселення, адресованих позивачем на ім`я відповідачів від 31 січня 2020 року № 1557, товариство вимагало від відповідачів добровільного звільнення спірного житлового приміщення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку (а.с.17-19).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що позивач являється власником спірного майна, а тому має право вимагати захисту своїх прав на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Крім того, відповідачами не доведено правомірності підстав для проживання у спірному житловому приміщенні та не спростовано факту належності на законних підставах позивачу спірного житлового приміщення, а тому наявні достатні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Звертаючись до суду з указаним позовом, банк просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, посилаючись на те, що новим власником цього майна є ТОВ «Кредитні ініціативи», а відповідачі, як колишні власники, продовжують користуватися майном та відмовляються добровільно звільнити його.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі №295/12990/20 (провадження № 61-14502св21) зазначено, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що «вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх». Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Підсумовуючи наведене, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та в частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 274/5615/19.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до

статті 109 ЖК України, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та

статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що кредит було надано ОСОБА_1 під заставу житла поділеного в натурі житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3 .

Іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для виселення відповідачів з будинку, який є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного житла.

При зверненні стягненні на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя товариство мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та мав можливість перевірити хто зареєстрований, проживає та користується спірною квартирою.

Таким чином, іпотекодержатель як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірної квартири, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним будинком і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку й право користування ним.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93 цс 19).

Крім того, подібні висновки висловлені Верховний Судом у постановах

від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц (провадження

№ 61-44536 св 18), від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490 св 21), від 21 грудня 2021 року у справі № 713/2311/19 (провадження № 61-9320 св 21).

Зазначені правові висновки є тривалий час незмінними, а згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, суд першої інстанції через незастосування відповідних норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та неналежне дослідження зібраних доказів не встановив з достатньою повнотою фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Щодо посилань ТОВ «Кредитні ініціативи», що ними подано саме негаторний позов, що має на меті усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном і ніяк не співвідноситься із вимогою про виселення відповідачів, слід вказати про наступне.

Так, в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі №925/366/18 зазначено, що відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Однак у справі, яка переглядається, предметом позову є вимога іпотекодержателя про усунення йому як власнику квартири перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, яке було предметом іпотеки, та зняття їх з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення норм Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, тоді як у вищевказаній справі надано тлумачення застосуванню правил виселення членів сім`ї власника житла, в тому числі колишніх, відповідно до статті 156 ЖК України, статті 405 ЦК України, а також правил припинення права користування членами сім`ї колишнього власника житла на вимогу нового власника майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Таким чином, доводи ТОВ «Кредитні ініціативи» про те, що до спірних правовідносин неправильно застосовувати вимоги статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, оскільки позивач не просив виселити відповідачів, є необґрунтованими, з огляду на викладені вище висновки.

За таких обставин суд першої інстанції, дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог, не урахував гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК України, оскільки відповідачі набули права користування спірним будинком до укладення іпотечного договору, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є фактично наслідком позбавлення їх права на житло та відповідно виселення без надання іншого жилого приміщення, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

Встановлені обставини, а також наявні у матеріалах справи докази дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи».

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до п.2 ч.2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові - судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмови в позові ТОВ «Кредитні ініціативи».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в зазначеній справі понесла судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 3405,00 грн. за подачу апеляційної скарги (а.с.229).

За таких обставин, з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені судові витрати у розмірі 3405,00 грн.

З огляду на висновок суду щодо суті апеляційної скарги, витрати позивача, понесені ним у суді першої інстанції, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2022 року скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2022 року скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні Ініціативи" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 законний представник якого ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні Ініціативи" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3405,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 січня 2023 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М.Литвинюк