ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1579/23 Справа № 205/2955/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу заапеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 -

адвоката Полтавець Тетяни Олександрівни,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в остаточній редакції якого просила визнати недійсним договір дарування нерухомого майна та скасувати державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що її родина та родина ОСОБА_2 заселились у спірне житлове приміщення на підставі ордерів на вселення за часи працевлаштування головних квартиронаймачів на ДМЗ ім. Петровського. Квартира АДРЕСА_1 є комунальною, в якій відповідач зі своєю родиною фактично займав кімнату № № НОМЕР_1 , а родина позивача кімнати №№ 17,18.

З моменту вселення у житлове приміщення члени родини позивача завжди були в ньому зареєстровані, постійно ним користувались та утримували, підтвердженням чого є відкриття особових рахунків та оплата комунальних послуг.

02 серпня 1996 року її батьку ОСОБА_4 було відкрито особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 з відкриттям двох особових рахунків на одну кімнату житловою площею 23,8 кв.м та на дві кімнати житловою площею 31,7 кв.м її матері ОСОБА_5 на родину з трьох осіб, у тому числі на ОСОБА_6 та на неї. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради №1283 від 18 листопада 2005 року було змінено умови договору найму житлових приміщень, прийнято рішення об`єднати кімнати в одне житлове приміщення та відкрито особовий рахунок на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 на ОСОБА_5 з її родиною ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та на неї. Членами її родини та нею не було використано право на приватизацію житлового приміщення.

Відповідач, як користувач іншої житлової площі, у грудні 2016 року та у січні 2017 року, повторно, звертався до суду з позовом до неї про розподіл майна в натурі. Під час судового розгляду справи №205/827/18, суд отримав відповідь на адвокатський запит від 25 травня 2021 року від Дніпропетровської обласної ради про те, що їх рішенням за №332-14/ХХІІІ від 18 грудня 2000 року будинок АДРЕСА_4 був прийнятий у комунальну власність міста і переданий КЖЕП Центральний, з того часу був ліквідований орган приватизації ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського».

Як наслідок провести приватизацію квартири АДРЕСА_1 та отримати свідоцтво про право власності від 15 травня 2003 року ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» ОСОБА_2 не мав можливості.

З відповіді Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради вбачається, що буд. АДРЕСА_4 було прийнято у комунальну власність згідно рішення виконавчого комітету міської ради за №3945 від 18 грудня 2003 року, за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартир АДРЕСА_1 .

Позивач звертає увагу на те, що саме після долучення Дніпропетровською міською радою документів з вказаною інформацією по цивільній справі №205/827/18, відповідач подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

24 липня 2019 року (через три місяці після подання заяви) було посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про безоплатну передачу останньому 284/400 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідчення здійснено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., якій наказами Міністерства юстиції України від 13 грудня 2019 року та 08 квітня 2020 року було анульовано доступ до державних реєстрів.

19 березня 2021 року відповідач пред`явив рішення суду про визнання її та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і саме з матеріалів цієї справи позивач дізналась про існування оспорюваного договору дарування. Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не проживав у вищевказаній квартирі та не міг бути її власником, оскільки частина квартири, де вона проживала з моменту її заселення не була ніким приватизована та не відчужувалась на користь третіх осіб, вона впевнена, що оспорювана угода є нікчемною за своєю суттю, а вказані у договорі дарування відомості про володіння ОСОБА_3 284/400 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року повністю спростовуються долученими до матеріалів справи доказами, що були надані нею до суду, відповідями КП «ДМБТІ», нотаріуса Чернишова С.О., Департаменту житлового господарства, ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського».

На підставі зазначеного, позивачем до поліції подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначає, що відповідно до актового запису про державну реєстрацію права власності №32534396 від 24 липня 2019 року на 284/400 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності за ОСОБА_2 зареєстровано на підставі договору дарування серія та номер 396, а бланк договору містить серію та номер ННЕ №796544, та за текстом договору відсутні посилання на номер договору за порядковим номером 396.

Окрім іншого вказала, що відповідач, звертаючись у 2017 році до суду з позовною заявою про припинення спільної сумісної власності на спірне житло та розподіл майна в натурі, пред`являв позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , а не до ОСОБА_3 .. Вважає, що все наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що оскаржувана угода була фіктивним правочином, відповідач ОСОБА_3 не мав жодного права відчужувати неналежну йому частину нерухомого майна, а ОСОБА_2 заволодів частиною нерухомого майна неправомірно за допомогою шахрайських дій та силою виселив її родину з житлового приміщення, яким вони користувались на законних підставах.

Вважає, що оскільки ОСОБА_2 укладенням правочину, що оспорюється, неправомірно набув право власності на спірне майно, вказані дії є порушенням публічного порядку, її конституційних прав та свобод щодо непорушності права користування та володіння житловим приміщенням, а тому мають місце підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У зв`язку із викладеним просила визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про безоплатну передачу у власність 284/400 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності №32534396 від 24 липня 2019 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю(а.с.66-74 Том ІІ).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Полтавець Т.О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_9 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 13 січня 2023 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач не є власником майна, а тому, на підставі ст.ст.203,207,215,216,228,328,387,388 ЦК України та ст. 41 Конституції України, не може звертатись з цим позовом за захистом свого права власника, оскільки такою не є та такого права ніколи не набувала, оскільки право користування спірним житловим приміщенням у позивача відсутнє, з підставі відсутності у неї ордеру на вселення до цього приміщення, тоді як відповідач ОСОБА_2 має ордер на вселення до спірного приміщення, який ним було надано для проведення процедури приватизації.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із задоволенням позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом першої інстанції з дублікату свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 13 травня 2003 року ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», виданого 22 січня 2010 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, встановлено, що 29/100 квартири АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з приміткою на зворотньому боці «дублікат свідоцтва про право власності виданий на підставі розпорядження №257 від 22 січня 2010 року та вірити виправленим номеру квартири з № НОМЕР_1 на №15, 17,18 та імені « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_13 »» (т. 1 а. с. 9, 173).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на житло № НОМЕР_3 від 22 січня 2010 року, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 містить відомості про власників: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , кожному з яких належить по 29/400 частки вказаної квартири (т. 1 а. с. 10, 174).

На підставі договору дарування від 04 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2661, ОСОБА_12 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності 29/400 частин квартири за АДРЕСА_1 (т. 1 а. с 11).

Також судом встановлено, що 30 червня 2010 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2656, за яким ОСОБА_2 купив 58/400 частки квартири АДРЕСА_1 . Вказане стало підставою для реєстрації 29 липня 2010 року права власності ОСОБА_2 на зазначені 58/400 частки квартири, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26854498, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а. с. 12-13).

Крім того судом першої інстанції було встановлено, що 24 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. та зареєстрований в реєстрі за №396, де відповідно до п. 1.1. договору ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 284/400 часток квартири АДРЕСА_1 .

У пункті 1.2. вказаного договору зазначено, що документами, що підтверджують належність та право особистої приватної власності дарувальника на відчужувану ним частку квартири є: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. 26 серпня 1999 року за реєстровим №5486, відповідно до якого право власності за дарувальником зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 26 серпня 1999 року та записано у реєстрову книгу №43 за реєстровим №147.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №175038330 від 24 липня 2019 року право власності набуте за вищевказаним договором було зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а. с 14-16).

З листа про надання інформації Міністерства юстиції України вбачається, що право на зайняття нотаріальною діяльністю Міссіяж О.А. за №5305, видане Міністерством юстиції України 27 серпня 2004 року, було анульовано наказом Міністерства юстиції України №922/5 від 12 березня 2020 року, відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату №8 від 26 лютого 2020 року на підставі пп. «е» п. 2 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про нотаріат» у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій та набранням законної сили рішенням суду про порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні нотаріальних дій, та з 19 березня 2020 року припинено діяльність приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. на підставі наказу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №219/7 від 19 березня 2020 року. Документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса на зберігання до Дніпровського обласного державного нотаріального архіву не передано через оскарження у судовому порядку вказаного наказу (т. 1 а. с. 39-44).

В матеріалах справи наявна відповідь державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області №2261/01-21 від 23 грудня 2021 року, в якій зазначено про неможливість надати копії договору дарування та документів на підставі яких він посвідчувався приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. 24 липня 2019 року за реєстровим №396, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки на зберігання до державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області архів нотаріальних справ зазначеного приватного нотаріуса не переданий (т. 1 а. с. 252).

Разом з тим, відповідно до змісту інформаційної довідки №250049572 від 26 березня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 належить: 29/400 частки вказаної квартири на підставі договору дарування від 04 листопада 2016 року, серія та номер: 2661; 29/400 частки зазначеної квартири на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 січня 2010 року, серія та номер: 257; 58/400 частки вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2010 року, серія та номер: 2656; 284/400 частки зазначеної квартири на підставі договору дарування від 24 липня 2019 року, серія та номер: 396 (т. 1 а. с. 17-19).

Тобто, відповідно до відомостей інформаційної довідки ОСОБА_2 є власником 400/400 часток вищевказаної квартири АДРЕСА_1 .

З наявної в матеріалах справи відповіді Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» №107/1202 від 25 травня 2021 року вбачається, що згідно з рішенням Дніпропетровської обласної ради №332-14/ХХІІІ від 18 грудня 2000 року «Про надання згоди щодо прийняття житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури підприємств до спільної власності територіальних громад області» житловий фонд ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», в тому числі і буд. АДРЕСА_4 , було передано підприємством до спільної власності територіальних громад області на баланс ЖКВ УЖКГ облдержадміністрації, у зв`язку з чим орган приватизації ліквідований, а документи з питань приватизації вищевказаного житлового фонду на архівне зберігання до ПрАТ «ДМЗ» не передавались, у зв`язку з чим товариство не має змоги надати копії документів (т. 1 а. с. 78).

Окрім того, з відповідей Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-1824 від 26 квітня 2021 року та за №3/12-2980 від 07 липня 2021 року вбачається, що будинок АДРЕСА_4 було прийнято до комунальної власності згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради №3945 від 18 грудня 2003 року, а за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 82, 146).

Згідно відповіді №6/5-87 від 17 січня 2022 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, зазначених у інформації з картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, на теперішній час за адресою: АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_8 зареєстровані: з 28 грудня 1989 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 жовтня 1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14 травня 2018 року по формі А матері, по власній картці ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 14 вересня 1999 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 14 вересня 1999 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2 а. с. 1,2).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позивач не має підстав для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки вона не є стороною оскаржуваного договору дарування.

Крім того позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, так як нею не надано належних та допустимих доказів джерела походження у неї права користування чи володіння квартирою АДРЕСА_1 . За таких обставин визнання недійсним оспорюваного договору дарування ніяким чином не вплине на права позивача та не допоможе здійснити дії по їх відновленню.

З таким висновком колегія суддів не погоджується в повній мірі, оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені та перевірені фактичні обставини справи, тобто не встановлено початок користування позивачем спірною комунальною квартирою, яке розпочалося щонайменш з 1991 року, тобто з моменту реєстрації її місця проживання у встановленому законом порядку, що підтверджується відомостями з копії паспорта позивача, та відповідача з вересня 1999 року. (а.с.8 Том 1)

Судом не надано належної правової оцінки письмовим доказам, зокрема, відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 липня 2021 року за №3/12-2980 з відомостями про відсутність у департаменті приватизаційних справ щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 ).

Судом не досліджувались належним чином довідки КЖЕП «Центральний» ДМР №739 від вересня 2005 року та №740 від жовтня 2005 року, в яких зазначено про відкриті два особових рахунки на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як основного квартиронаймача разом із сім`єю з трьох осіб, в тому числі сином ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_15 (а.с.114 Том 1).

Судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. 26 серпня 1999 року за реєстровим №5486, відповідно до якого право власності за ОСОБА_3 зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 26 серпня 1999 року та записано у реєстрову книгу №43 за реєстровим №147, в дійсності не посвідчувався. Договір за реєстровим номером 5486 було посвідчено вказаним нотаріусом 05 серпня 1999 року, при цьому сторонами його були інші особи, не ОСОБА_3 , та об`єктом продажу була інша квартира, продана в цілому, вказане підтверджується відповідями приватного нотаріуса Чернишова С.О. від 21 квітня 2021 року за №32/01-16 та від 11.06.2021 року за №54/01-16. (а.с.84, 135 Том 1).

Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року, за яким ОСОБА_3 , нібито, набув право власності на спірну частину квартири, приватним нотаріусом Чернишовим С.О. ніколи не посвідчувався. Крім того ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрований у встановленому законом порядку за спірною адресою, щоб набути можливість брати участь у процесі приватизації житлового державного фонду, тому останній на момент укладання договору дарування від 24 липня 2019 року не мав жодних правових підстав для відчуження 284/400 частини квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на вказане договір дарування має ознаки фіктивного правочину, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та, в силу ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, а тому такий правочин належить визнати недійсним.

Згідно з ч.3 ст. 234 ЦК України правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Заінтересованою особою, яка не є стороною оспорюваного договору є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Разом з тим у контексті недійсності правочинів таке поняття застосовується і в інших статтях.

Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Також Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №908/794/19 зробив висновок, що у такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У вказаному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував майновий інтерес позивача щодо можливості реалізації її права на приватизацію частини спірної квартири, який порушений договором дарування, укладеним 24 липня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що має ознаки недобросовісності сторін договору та зловживання відповідачем своїми правами, які є тотожними з правами позивача у вигляді реалізації права на приватизацію.

Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що спірна квартира в цілому знаходилась у фактичному користуванні сім`ї ОСОБА_1 , починаючи з 1989 року, про що свідчать наявність двох відкритих особових рахунків, зокрема, один на ім`я батька позивача на одну кімнату житловою площею 23,8 кв.м., інший на ім`я матері позивача зі складом сім`ї, до якої входила з 1991 року і позивач, на дві кімнати житловою площею 31,7 кв.м., де мати зазначена основним квартиронаймачем. В той же час відповідачем не підтверджена належними та допустимими доказами правомірність реєстрації місця проживання відповідача за спірною адресою з 1999 року.

Колегія суддів відзначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), як наслідок дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З огляду на викладене та враховуючи, що колегією суддів встановлено порушення відповідачем ОСОБА_2 майнового інтересу позивача до спірної частини квартири, яка не є стороною договору дарування, який оскаржується, а звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом про визнання недійсним договору є засобом усунення несприятливих наслідків для неї (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину, тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування від 24 липня 2019 року, яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 284/400 частин квартири АДРЕСА_1 , належить задовольнити. Крім того слід задовольнити вимогу позивачки щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 за №32534396, вчиненого 24 липня 2019 року, яка є похідною від задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування від 24 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, приймаючи доводи апелянта за належні та обґрунтовані, наголошує ще і на тому, що відповідно до міжнародного та європейського права з прав людини поняття доступу до правосуддя зобов`язує держави гарантувати право кожної особи на звернення до суду (за певних обставин, до альтернативного органу вирішення спорів), з метою отримання юридичного захисту, у разі якщо права особи були порушені. Таким чином, це також право, яке допомагає особі домогтися реалізації своїх прав.

Доступ до правосуддя охоплює низку людських прав, а саме: право на справедливий суд згідно зі статтями 6 ЄКПЛ та 47 Хартії основних прав ЄС і право на ефективний засіб правового захисту згідно зі статтями 13 ЄКПЛ та 47 Хартії.

З аналізу наведеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, не вірно надано правову оцінку, як викладеним у позові обставинам та письмовим доказам, так і встановленим обставинам в судовому засіданні з письмовими доказами, які надані на виконання ухвал суду щодо витребування доказів у справі, що призвело до помилкового висновку у цій справі та порушенню норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового із повним задоволенням позовних вимог позивача.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, та враховуючи результат розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що на користь останньої з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , належить стягнути судовий збір за подання позову, заяви про забезпечення позову та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі по 1 362 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полтавець Тетяни Олександрівни задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати договір дарування, укладений 24 липня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №396, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., де дарувальником є ОСОБА_3 , обдарованим є ОСОБА_2 , предмет договору 284/400 частин квартири АДРЕСА_9 - недійсним.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності №32534396, вчинений 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. щодо права власності за ОСОБА_2 на 284/400 частини квартири АДРЕСА_9 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір за подання позову, заяви про забезпечення позову та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 1 362 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір за подання позову, заяви про забезпечення позову та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 1 362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта