Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2023 Справа №607/12834/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Л.М. Сливки

за участі секретаря судового засідання М.В. Кілик,

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сампара Надії Миронівни, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Братівника Ігоря Васильовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та різниці курсу долара,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Н.М. пред`явив до суду позов до відповідачки ОСОБА_2 , у якому просить стягнути із відповідачки на його користь інфляційні втрати у розмірі 65779,60 гривень, 3% річних у сумі 43717,01 гривень та різницю курсу долара у сумі 53280 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходилася справа № 607/5573/16, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю. В ході розгляду даної справи сторони звернулися із заявою про визнання умов укладеної між ними мирової угоди. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області постановленою у справі №607/5573/16 від 23 червня 2016 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якої:

- ОСОБА_4 , який перебуває в статусі відповідача по справі визнає позовні вимоги ОСОБА_3 та погоджується, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0.15 га., що розташована на території смт. Великі Бірки, Великобірківської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:0912, являється особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

- ОСОБА_3 зобов`язується сплатити ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 12000 доларів США, після продажу земельної ділянки та житлового будинку, який повинен бути зведений на належній їй земельній ділянці за кадастровим номером :02:001:0912 та зданий в експлуатацію, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом.

Таким чином, ОСОБА_5 , взяла не себе зобов`язання сплатити ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США, після продажу земельної ділянки та житлового будинку, який повинен бути зведений на належній їй земельній ділянці за кадастровим номером :02:001:0912 та зданий в експлуатацію, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом, а ОСОБА_1 має право виконання цього зобов`язання. При цьому, представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_5 6000 доларів США з 12 000 тисяч доларів США, що підтверджується заявою №183. 31 липня 2020 року, ОСОБА_5 , відчужила житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проте зобов`язання за умовами мирової угоди не виконала. Постановою Тернопільського апеляційного суду №607/17745/21 скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2022 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 грошові кошти за умовами мирової угоди в розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно 159705 гривень. Проте, ОСОБА_5 зобов`язувалася сплати ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США після продажу земельної ділянки та житлового будинку, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом. ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_5 6000 доларів США з 12 000 тисяч доларів США, що підтверджується заявою №183. 31 липня 2020 року ОСОБА_5 , відчужила житлові будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проте зобов`язання за умовами мирової угоди не виконала. Таким чином, кінцевий строк виконання зобов`язання ОСОБА_5 31 серпня 2020 року, на момент подання вказаного позову грошове зобов`язання ОСОБА_5 , не виконане. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують права та обов`язки, оскільки ОСОБА_1 відмовився в користь відповідачки від майна (земельної ділянки та житлового будинку) з умовою грошової компенсації, а ОСОБА_5 зобов`язувалася сплатити ОСОБА_1 грошові кошти (грошову компенсацію) у сумі 12 000 доларів США, після продажу земельної ділянки та житлового будинку, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом. На момент виникнення в ОСОБА_6 обов`язку перед ОСОБА_1 сплатити 6000 доларів США (31 липня 2020 року) курс долара за НБУ становив 27,69 гривень за 1 долар США, тобто 6000 х 27,69 = 166 140 гривень. На момент винесення рішення Тернопільського апеляційного суду про стягнення з відповідача 6000 доларів США курс долара за НБУ становив 36, 57 грн. за 1 долар США (скріншот додається) 6000 х 36,57 = 219420 гривень. З цих підстав представник позивача вважає, що внаслідок зміни курсу долара США та знецінення гривні з моменту виникнення зобов`язання до моменту його виконання, додатково з відповідача слід стягнути 53 280 гривень, з розрахунку 219 420 гривень - 166 140 гривень = 53 280 гривень. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми. Відтак, позивач вважає, що із відповідачки на його користь слід стягнути 3% за користування коштами, що становить 43 717,01 гривень та інфляційні втрати у сумі 65 779,60 гривень. За вказаних обставин просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2022 року у цивільній справі відкрито провадження, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, із викликом сторін.

Від представника відповідачки ОСОБА_6 адвоката Братівника І.В. надійшов до суду відзив на позов, у якому заперечує проти позовних вимог та викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що грошове зобов`язання відповідачки виникло у іноземній грошові валюті. Водночас, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки простроченого грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. А тому, представник відповідачки вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 65779,60 гривень не підлягають до задоволення. Також, представник відповідачки заперечує проти стягнення 3% річних, вказуючи на те, що стороною позивача застосовано неправильну формулу при обчисленні 3% річних, зокрема, розраховано за формулою: (пеня) = (сума боргу) х (ставка пені(%) /100 %/365 днів (кількість днів). Натомість, розрахунок 3 процентів річних слід проводити за формулою: [Відсотки] = (Сума боргу) (3%) / 100% /365 днів (Кількість днів). Окрім цього, зазначає, що, виходячи зі змісту ст.625 ЦК України стягнення 3 процентів річник не можна вважати санкцією за неналежне виконання зобов`язання, водночас нормою ст. 549 ЦПК України встановлено обов`язок боржника сплатити кредитору саме санкційні платежі штраф та неустойку. Разом із цим, представник відповідачки не погоджується із стягненням курсової різниці, покликаючись на те, що позивач не обґрунтував правової підстави стягнення курсової різниці з відповідачки. Разом з тим, обґрунтовує таку вимогу невиконанням грошового зобов`язання відповідачкою, а отже слід вважати заявлену суму упущеною вигодою позивача. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу і прямої;, вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Відтак, вказує на відсутність підстав для стягнення із відповідачки курсової різниці у розмірі 53280 гривень. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

30 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_7 адвокат Сампара Н.М. подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що на момент виникнення в ОСОБА_6 обов`язку перед ОСОБА_1 сплатити 6000 доларів США (31.07.2020 року) курс долара за НБУ становив - 27.69 грн. за 1 долар США. Тобто, 6000 х 27.69 = 166 140 гривень. Проте, на момент винесення постанови Тернопільського апеляційного суду про стягнення з відповідача 6000 доларів США курс долара за НБУ становив - 36.57 грн. за 1 долар США. Отже, 6000х 36.57 = 219 420 гривень. Відтак: 219 420 гривень - 166 140 гривень = 53 280 гривень. Таким чином, внаслідок зміни курсу долара США та знецінення гривні з моменту виникнення зобов`язання до моменту його виконання, додатково з Відповідача слід стягнути 53 280 гривень. Вказана сума у розмірі 53280 гривень є упущеною вигодою ОСОБА_1 , тобто коштами, якими він міг реально розпорядитися у випадку правомірної поведінки відповідачки, оскільки вказані кошти, є реально не отримані позивачем, через неправомірні дії ОСОБА_6 , які полягають в ухиленні від виконання вимог мирової угоди. Окрім цього вказує, що кінцевий строк виконання зобов`язання ОСОБА_5 31 серпня 2020 року, на момент подання вказаного позову грошове зобов`язання ОСОБА_5 , не виконане, а тому наявні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача 3% річних за користування чужими коштами у сумі 43717,01 гривень та інфляційні втрати у сумі 65779,60 гривень. За вказаних обставин просила задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сампара Н.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Братівника І.В. у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Судом установлено:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року, постановленою у цивільній справі №607/5573/16-ц визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якої: ОСОБА_4 , який перебуває у статусі відповідача по справі визнає позовні вимоги ОСОБА_3 та погоджується, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, що розташована на території смт. Великі Бірки, Великобірківської селищної ради, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер: :02:001:0912, являється особистою приватною власністю ОСОБА_3 . ОСОБА_3 зобов`язується сплатити ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, після продажу земельної ділянки та житлового будинку, який повинен бути зведений на належній їй земельній ділянці за кадастровим номером: :02:001:0912 та зданий в експлуатацію, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом.

Відповідно до умов мирової угоди, укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , затвердженої ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року по справі №607/5573/16-ц, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 163 200,00 гривень, що еквівалентно 6 000,00 доларів США. Вказане установлено постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року, постановленій у цивільній справі №607/17745/21 та визнається сторонами.

В подальшому, позивач змінив своє прізвище із ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданим 21 березня 2017 року Зборівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №04. (а.с. 7)

Також, судом установлено, що й відповідачка змінила прізвище із ОСОБА_8 на ОСОБА_10 .

Як убачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 31 липня 2020 року відповідачка відчужила житловий будинок загальною площею 130,6 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0773 га кадастровий номер: :02:001:2210 за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать договори купівлі-продажу, серія та номер: 1488, 1489, які посвідчені 31 липня 2020 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салієм О.В. (а.с. 8)

Згідно викладених у позові обставин якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідачка не виконала умови мирової угоди, зокрема, після продажу земельної ділянки та житлового будинку, але не пізніше 1 (одного) місяця з де нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом не сплатила позивачу решту обумовленої суми, а саме 6000 доларів США.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_11 про стягнення грошових коштів за мировою угодою від 22 червня 2016 року у сумі 159 705 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2022 року, ухваленим у цивільній справі №607/17745/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2022 року та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти за умовами мирової угоди в розмірі 6 000 доларів США (що еквівалентно 159705 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот п`ять) гривень.

Вказаною постановою Тернопільського апеляційного суду установлено, що відповідачка ОСОБА_2 , продавши у 2020 році спірне будинковолодіння разом із земельною ділянкою, зобов`язана була виконати умови мирової угоди від 23 червня 2016 року, зокрема повернути ОСОБА_1 решту 6 000 (шість тисяч) доларів США, чого нею зроблено не було.

Звернувшись до суду із даним позовом, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що кінцевий строк виконання зобов`язань відповідачкою ОСОБА_2 становить 31 серпня 2020 року, проте, грошові кошти у сумі 6000 доларів США, станом на день звернення до суду із вказаним позовом, не повернуті відповідачкою, а тому, позивач вважає, що із відповідачки слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 65779,60 гривень, 3% річних у сумі 43717,01 гривень та різницю курсу долара у сумі 53280 гривень.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч.1, п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно із вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить стягнути інфляційні втрати у сумі 65799,60 гривень, 3% річних у сумі 43717,01 гривень та різницю курсу долара у сумі 53280 гривень за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 65779,60 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до вимог частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийшов до висновку, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У правовідносинах, які склалися між сторонами, грошове зобов`язання виникло в іноземній валюті, зокрема, у доларах США, відтак, вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 65779,60 гривень не підлягають до задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення різниці курсу долара у сумі 53280 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною другою статті 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме відповідно до статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто курсова різниця ніяк не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18.

Разом із цим, суд звертає увагу, що зобов`язання між сторонами виникло в іноземній валюті,у доларах США, та постановою Тернопільського апеляційного суду стягнуто грошові кошти в сумі 6000 доларів США (що еквівалентно 159705 гривень), а тому, вимоги про стягнення курсової різниці, як збитків, понесених із знеціненням валюти, є безпідставними.

Звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці, після ухвалення остаточного рішення в справі про коштів, позивач фактично просить змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір між сторонами. Таким чином, позивач має право лише на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу, внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення. Такий підхід, буде порушенням принципу юридичної визначеності.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для стягнення із відповідачки різниці курсу долара у сумі 53280 гривень.

Щодо вимог про стягнення 3% річних за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року у розмірі 43 717,01 гривень, суд зазначає наступне.

Як убачається із наданого представником позивача розрахунку 3% річних за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року убачається, що сума 3% річних визначена за формулою: (пеня) = (сума боргу) х (ставка пені (%) / 100% /365 (кількість днів).

Окрім того, вказаний розрахунок заборгованості розрахований, виходячи із суми боргу 219 411,60 гривень.

Суд не приймає до уваги наданий представником позивача розрахунок заборгованості, як такий, що виконаний неправильно.

Зокрема, суд звертає увагу, що розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де: С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Окрім цього, безпідставним є здійснення розрахунку виходячи із суми боргу 219 411,60 гривень, оскільки постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 6000 доларів США, що еквівалентно 159705 гривень, а тому, суд вважає, що розрахунок 3% річних слід здійснювати, виходячи із визначеної за рішенням суду в гривневому еквіваленті суми 159705 гривень.

Таким чином, розрахунок 3% річних слід виконувати наступним чином: 159705 гривень (сума заборгованості) х 3 х (кількість днів прострочення виконання зобов`язання) : 356 : 100.

Зокрема, період прострочення грошового зобов`язання з 31 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року та розрахунок за вказаний період: 159 705 x 3 % x 123 (кількість днів прострочення за вказаний період) : 366 : 100 123 = 1 610,14 гривень.

Період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2021 року до 01 вересня 2022 року, розрахунок: 159 705,00 x 3 % x 609 (кількість днів прострочення за вказаний період) : 365 : 100 = 7 994 гривень.

Відтак: 1610,14 гривень + 7 994 гривень = 9604,14 гривень.

Таким чином, сума 3% річних за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року становить 9604,14 гривень.

Дослідивши докази у справі, надавши оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, суд доходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року у сумі 9604,14 гривень.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 13, 141, 258, 259, 264, 265, 352-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та різниці курсу долара задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період із 31 серпня 2020 року по 01 вересня 2022 року у сумі 9604,14 (дев`ять шістсот чотири) гривні 14 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 18 січня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка