Справа № 1412/2819/12
Провадження № 6/487/20/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2023 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Горохівського О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою заінтересована особа - Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016.

26.01.2023 заявник ОСОБА_1 подала до суду уточнену заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016 та заяву про зміну даних, в якої зазначила, що у 2016 році вона змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .

Згідно наданої заявником копії свідоцтва про зміну імені, виданого 15.09.2016, Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №66 від 15.09.2016, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що також підтверджується копією її паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свою заяву зазначила, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016. було задоволено подання Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції та її ОСОБА_2 тимчасово було обмеження у праві виїзду за межі України. Заводським ВДВС Миколаївського міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження №62873718 на виконання виконавчого листа 2/487/306/2013 від 11.03.2012, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва. Підставою для звернення з даною заявою послугувало те, що заявник має кошти на рахунку в АТ КБ «Приват Банк» за рахунок яких вона могла би погасити заборгованість за виконавчим провадженням №62873718, проте цей рахунок наразі заарештований. Вона просила Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити списання коштів з арештованого рахунку в банку, але отримала відповідь, що через введення на території України воєнного стану законодавчо врегульовано заборону на такі виконавчі дії. В банки також повідомили, що перерахувати кошти з рахунку на користь ДВС може лише власник цих коштів, тому у неї виникла необхідність повернутися на територію України для надання дозволу на перерахування коштів на погашення заборгованості у виконавчому провадженні. Вважає, що ухвала суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України обмежує її конституційне право на свободу пересування.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

В судове засідання представник ОСОБА_1 адвокат Порибкін О.М. не з`явився, 27.01.2023 надав до суду заяву про розгляд заяви за його відсутності, заявлені вимоги підтримав.

Представник заінтересованої особи - Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Суд, дослідивши матеріали заяви, справи №1412/2819/12 (провадження 6/487/27/16, приходить до наступного:

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи №1412/2819/12, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016, яка набрала законної сили, було задоволено подання Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції та боржника ОСОБА_2 тимчасово було обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язаньпокладених на неї виконавчими листами у зведеному виконавчому провадженні №37874276: по справі №2/487/306/13, виданого 11.03.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу за договорами позики, з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат у розмірі 49723,82 грн. та судові витрати у сумі 489 грн., по справі №2/1412/3267/12, виданого 28.11.2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6026,99 грн. та судовий збір в сумі 214,60 грн., по справі №2/1412/3267/12, виданого 28.11.2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики у розмірі 33301 грн. , 17000 грн. процентів за користування грошовими коштами, 492,67 грн. -3% річних, а всього 50793,67 грн., 3000 грн. правової допомоги та 639,30 грн. судового збору. При розгляді подання, судом було встановлено, що станом на 26.02.2016 рішення суду боржником не виконані, загальна заборгованість становить 100924,28 грн.

Під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження, державним виконавцем постановою від 19.07.2013 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 .

Згідно результатів пошуку по БД Автомобіль за боржником зареєстровано транспортний засіб автомобіль NISSAN NOTE 1.6, 2007 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . В ході примусового виконання рішень вищезазначене майно описано та реалізовано на прилюдних торгах. Кошти від реалізації у пропорційному співвідношенні із стягненням витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору розподілені між стягувачами.

22.05.2013 боржником ОСОБА_2 подано заяву в якій остання зобов`язалась сплачувати свою заборгованість частинами, щомісячно до 22 числа перераховувати кошти на рахунок Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, але станом на 16.02.2016 грошові кошти від боржника на рахунок відділу не надходили.

Згідно копії свідоцтва про зміну імені, виданого 15.09.2016 Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №66 від 15.09.2016, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що також підтверджується копією її паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо він ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Заявник в своєї заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України посилалась на те, що вона на теперішній час перебуває за межами України, на її рахунку в АТ КБ «Приват Банк» знаходяться грошові кошти, цей рахунок наразі заарештований, тому в неї виникла необхідність повернутися на територію України для надання дозволу банку на перерахування її коштів на погашення заборгованості у виконавчому проваджені №62873718, за виконавчим листом 2/487/306/2013 від 11.03.2012, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва. Проте, будь-яких доказів на підтвердження вказаного заявником до суду не надано.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи на примусовому виконанні у Заводському відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) протягом тривалого часу (більше 10 років) знаходиться зведене виконавче провадження № 37874276 щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь осіб як юридичних, так і фізичних, суми заборгованості в загальному розмірі 100924,28 грн., розмір заборгованості заявником не оспорювався та спростований, доказів того, що станом на 27.01.2023 боржником погашена заборгованість за виконавчими провадженнями в повному обсязі або частково суду не надано.

Отже, достеменно знаючи про наявну заборгованість ОСОБА_1 добровільно не здійснила жодних виплат на погашення боргу, здійснення примусових дій державного виконавця, зокрема, арешт майна боржника та проведення торгів з реалізації рухомого майна погасили лише частку боргу. В добровільному порядку ОСОБА_1 не здійснила жодних активних дій щодо задоволення інтересів стягувачів для погашення основної заборгованості за виконавчими листами, тривалість не з вини виконавчої служби примусового виконання судових рішень та відсутність будь - яких дій з боку боржника щодо погашення основної заборгованості, свідчить про недобросовісність боржника (навмисне, свідоме ухилення) щодо виконання своїх зобов`язань.

Посилання боржника в заяві, що у зв`язку з встановленим судом обмеженням було обмежує її конституційне право на свободу пересування, суд вважає безпідставним, оскільки як вказує ОСОБА_1 вона наразі перебуває за межами України, обмеження її у праві виїзду за межі України, не позбавляє заявника повернутися до України, вказане її право ніким не обмежувалось. Крім того, обмеження у праві виїзду за межі України, є тимчасовим і припиняється у разі погашення заборгованості перед юридичними та фізичними особами, тому доля цього питання цілком залежить від боржника, від його поведінки та ставлення до цього.

Сукупність наданих боржником доказів не дають підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які б давали підстави для скасування обмежувальних заходів.

Враховуючи зазначені обставини та відсутність доказів, які б спростовували факти умисного ухилення боржника ОСОБА_8 від виконання рішень суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, тому в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати у справі віднести за рахунок заявника.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в строк та порядок, встановлений ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя С.М. Афоніна