КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/2089/18 головуючий у І інстанції: Кравченко Л.М.
провадження 22-ц/824/2177/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Даньшиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що на веб-сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 було неодноразово поширено статті, в тексті яких допущено необґрунтовані та образливі твердження і звинувачення стосовно нього.

На адвокатський запит про встановлення власника даного веб-сайту за посиланням та власника доменного імені даного ресурсу, ТОВ «Хостінг Україна» повідомило, що власником запитуваного інформаційного ресурсу є ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що в деяких зі статей була поширена інформація про те, що мер ОСОБА_2 грабує Васильківську громаду.

Крім того, на веб-сайті «Щит і меч України» за посиланням наявне відео брифінгу від 15 березня 2018 року з підписом «ІНФОРМАЦІЯ_4», в якому теж йдеться про розкрадання міста ОСОБА_2 , хоча під час свого виступу доповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не посилалися на документальні підтвердження викладеної інформації.

Однак, як зазначав позивач, відповідно інформація наданої Департаментом Інформаційних Технологій Міністерства Внутрішніх Справ України, станом на 15 березня 2018 року позивач до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Вважав, що відповідачі поширили вищевказану інформацію, нехтуючи питанням про правдивість чи неправдивість поширеної інформації. Через розповсюдження відповідачами такої інформації, особисті немайнові права позивача, що стосуються його честі, гідності та ділової репутації, були порушені.

З урахуванням відмови від частини позовних вимог, спрямованих до ОСОБА_4 , позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за власний рахунок спростувати спірну недостовірну інформацію щодо позивача, поширену ними під час Брифінгу з ОСОБА_6 , шляхом розміщення відео звернення про спростування недостовірної інформації, на каналах де вона була поширена.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення в частині позовних спрямованих до нього та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що вислів, який було зазначено судом та промовлений ним та зафіксований на відеозаписі різняться між собою.

Крім того, зазначає, що оспорювана позивачем інформація містить його оціночні судження про діяльність місцевої влади міста Васильків та ним не було зазначено жодних фактичних даних.

З приводу моральної шкоди зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження її наявності, а також того, що поширена ним інформація мотивована діями на приниження честі та гідності позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що інформація висловлена ОСОБА_1 є твердженням, щодо здійснення ОСОБА_2 злочинних дій, а саме крадіжок, вказане висловлювання не може тлумачитись, як критика або ж оцінка дій, адже вказана інформація може бути підтверджена або ж спростована, а тому за своєю суттю є фактичними даними.

При цьому, єдиним документом, який може встановити винуватість особи у вчиненні злочину є вирок суду.

Однак ОСОБА_2 не притягується та не був притягнений до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що вказана інформація є недостовірною.

Вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 виступив проти її задоволення, інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи позов в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що спірна інформація щодо позивача була поширена, тобто доведена до відома більше ніж одній особі, не відповідає дійсності, а відповідачем не надано доказів її достовірності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до листа ТОВ «Хостінг Україна» про встановлення власника веб-сайту за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 та власника доменного імені даного ресурсу, останнє повідомило, що власником запитуваного інформаційного ресурсу є ОСОБА_4

На веб-сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 була поширена інформація про те, що мер ОСОБА_2 грабує Васильківську громаду. А саме з тексту статей під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5»

Крім того, на веб-сайті «Щит і меч України» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено відео брифінгу від 15.03.2018 року з підписом «ІНФОРМАЦІЯ_6», в якому теж йдеться про розкрадання міста ОСОБА_2 , хоча під час свого виступу доповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не посилалися на документальні підтвердження викладеної інформації У своєму виступі відповідачі поширили неправдиву інформацію та звинуватили позивача у злочинних діях, а саме ОСОБА_1 в своєму виступі з 03 хв. 12 с. по 03 хв.19 с. промовив такі висловлювання на адресу позивача: « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Крім того, ОСОБА_3 в своєму виступі промовив такі висловлювання на адресу позивача: на 06 хв. 32 с. свого виступу зазначив: «ІНФОРМАЦІЯ_7». Через те, що відео брифінгу було у загальному доступі, воно з`явилося на багатьох інтернет-сторінках інтернет простору, у зв`язку з чим його побачила велика кількість осіб, що сприйняли поширену недостовірну інформацію.

З довідки Серія ІАА № 0397218, наданої Департаментом Інформаційних Технологій Міністерства Внутрішніх Справ України свідчить, вбачається, що станом на 15.03.2018 року позивач до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні чи громадські діячі вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких лідерів.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що позивач станом на момент здійснення публікації спірної інформації являвся головою міста Василькова, тобто публічною особою.

Здійснюючи аналіз встановлених фактичних обставин, з урахуванням положень норм матеріального права, словесні формулювання ОСОБА_1 під час виступу зафіксованому на відео, є лише висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, та згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію», є виключно оціночними судженнями.

Колегія суддів зазначає, що інформація висловлена ОСОБА_1 містить судження останнього по відношенню до діяльності місцевої влади, а вислів «розкрадання міста» в контексті виступу не являється звинуваченням в здійсненні кримінального правопорушення позивачем, як це було сприйнято останнім, з огляду на доводи позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що відсутній юридичний склад порушення, на яке вказує позивач, відсутній факт поширення інформації, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 , або завдає шкоди його особистим немайновим благам, чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права, що має для нього негативні наслідки.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що висловлена ОСОБА_1 відносно позивача інформація є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, а тому не може бути визнана недостовірною та відповідно не підлягає спростуванню.

Крім того, варто зауважити, що виступ ОСОБА_1 , на якому було висловлено інформацію, було розповсюджено на сайті відео-ресурсу «Youtube».

Відеоролик із вищевказаного ресурсу було також відображено на сайті ОСОБА_4 , який також являвся відповідачем у справі, та провадження в частині вимог до останнього було закрите у зв`язку з його смертю.

При цьому, відеоролик розповсюджено саме за допомогою відео-ресурсу «Youtube», а позивачем не зазначено кому належить канал на вказаному відео-ресурсі, де було розповсюджено інформацію.

Крім того, позивач просив спростувати спірну інформацію шляхом розміщення відео звернення за посиланням, яке спрямовує користувачів на відео-ресурс « Youtube », де було розміщено спірний сюжет.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 являється власником каналу(сторінки) на сайті відео-ресурсу «Youtube» на якому було розповсюджено відеоролик, та відповідно на якому позивач просить спростувати спірну інформацію, а також інформації хто саме являється його власником, що унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року(справа № 454/2743/19) належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про спростування інформації до ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки спірна інформація являється його оціночними судженнями та крім того, позивачем не надано доказів, що він являється власником інформаційного ресурсу, де було її поширено.

Крім того, враховуючи, що моральна шкода є похідною від факту порушення прав та інтересів потерпілого, що в даному випадку не було встановлено, тому підстав для її відшкодування, як похідної вимоги немає, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в задоволенні позову - на позивача, а тому судовий збір сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги покладається на ОСОБА_2 .

Судовий збір який підлягав сплаті та підлягає розподілу становить 2114,4 грн. (704,8*2*150% - відповідно до двох вимог заявлених до ОСОБА_1 ).

ОСОБА_1 сплатив судовий збір в надмірному розмірі, який не може бути покладений на позивача, при цьому він не позбавлений звернутись із відповідною заявою для його повернення.

Відповідач не спростовував вищевказаних вимог та доказів на їх підтвердження.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «13» січня 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: Є.М. Суханова

Л.П. Сушко