Справа № 559/1923/22
Провадження № 2/559/40/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Панчука М.В.,

за участі секретаря судового засідання Остапчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за борговою розпискою у розмірі 15 000 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ним особисто було передано в борг ОСОБА_2 грошові кошти на суму 15 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.10.2016 складає суму в розмірі 385500 грн. На підтвердження отримання вказаних коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 14.10.2016, в якій відповідач зазначив, що зобов`язується повернути отриманні кошти в сумі 15 000 доларів США в повному обсязі до 14.10.2017. Проте, незважаючи на досить тривалий час користування позикою, відповідач не повернув позивачу отриманні кошти. 10.10.2019 відповідач повідомив, що не зможе повернути отриманні кошти, оскільки вони були використанні для купівлі мобільних телефонів з метою отримання заробітку та бажання займатися підприємницькою діяльністю. Проте, вказані мобільні телефони були викрадені з офісу відповідача 30.11.2016, у зв`язку з чим останній звернувся до поліції. На підставі вказаного, відповідач просив відтермінувати погашення боргу до моменту завершення розслідування кримінального провадження за фактом крадіжки мобільних телефонів. Станом на дату подання позовної заяви до суду, ОСОБА_2 свої зобов`язання по поверненню боргу не виконав, тому позивач змушений звернутися із вказаною позовною заявою до суду.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 27 січня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав письмову заяву, згідно якої розгляд справи просить проводити у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити позов.

Відповідач в судове засідання не з`явився. 05.01.2023 ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого підтвердив свої боргові зобов`язання згідно наданих ним ОСОБА_1 розписок, однак вказав, що повернути борг не має змоги, оскільки вказані кошти були у нього викрадені та по даному факту на даний час відкрито кримінальне провадження. Крім того, 07.02.2023 відповідач подав до суду письмову заяву, згідно якої розгляд справи просить проводити у його відсутності. У заяві зазначив, що позов визнає повністю. Він дійсно отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. Дану суму визнає, також визнає суму судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», … у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд з врахуванням того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Як вказано у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі за №464/3790/16-ц "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується здійснити дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику".

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2016 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 позику - грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США. Відповідачем складена та підписана розписка від 14.10.20156, згідно з якою він зобов`язався повернути кошти до 14.10.2017 (а.с. 5). Розписка, складена Позичальником власноруч, містить прізвище, ім`я, по батькові Позичальника, суму боргу, дані Позикодавця та дату - 14.10.2017, до настання якої Позичальник зобов`язується повернути зазначений борг.

Отже, за своєю природою дана розписка є договором позики, складеним у формі розписки.

Таким чином боргова розписка, написана ОСОБА_2 відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Можливість стягнення боргу за розпискою в іноземній валюті підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 р. у справі 464/3790/16-ц: "Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а такожч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України".

Як вказує позивач, ОСОБА_2 у визначені строки борг не повернув. У матеріалах справи містяться власноруч написані відповідачем заяви від 10.10.2019 та 11.10.2021, згідно яких він підтверджує свої боргові зобов`язання щодо отримання в борг 15 000 доларів США, однак просить відтермінувати погашення боргу (а.с. 6, 7). Факт отримання відповідачем у борг грошових коштів також підтверджено відповідачем у поданому відзиві та у заяві від 07.02.2023.

Разом з тим, ОСОБА_2 позивачем 08.10.2019 та 05.10.2021 було надіслано письмову вимогу про повернення грошових коштів у сумі 15 000 доларів США. Доказів повернення боргу згідно наданої боргової розписки, матеріали справи не містять.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлені порушення відповідачем обов`язків, що витікають з договірних відносин за договором позики, та враховуючи безумовне визнання позову відповідачем, а тому заборгованість за договором позики від 14.10.2016 підлягає стягненню з ОСОБА_2 у судовому порядку та позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 5484 грн підтверджується квитанцією від 09.08.2022 на суму 992,40 грн та квитанцією від 25.08.2022 на суму 4491,60 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на те, що заява про визнання позову відповідачем подана до розгляду справи по суті, а позивачем при зверненні до суду сплачено 5484 грн судового збору, наявні підстави для повернення останньому із державного бюджету 2 742 грн, що становить 50% від сплаченого позивачем судового збору, а інші 2 742 грн - стягнути із ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 76, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США для погашення боргу за письмовою розпискою від 14 жовтня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2 742 (дві тисячі сімсот сорок дві) гривні.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету 2 742 (дві тисячі сімсот сорок дві) гривні сплаченого судового збору, згідно квитанції від 25.08.2022.

Виконання рішення у частині повернення судового збору з Державного бюджету в розмірі 2 742 грн доручити Дубенському управлінню Державної казначейської служби України Рівненської області.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Панчук