Справа № 308/1176/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., БИСАГИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/1176/20 за позовом ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2021 року, повний текст якого складено 8 липня 2021 року, головуючий суддя Фазикош О.В.,-

встановив:

05.02.2020 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла адвокат Газій І.О., звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із зазначеним позовом до Середнянської селищної ради Ужгородського району (а.с. 2-8 т. 1) мотивуючи таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_4 , про що Середнянською селищною радою Ужгородського району 18.03.1994 зроблено запис за № 8 у Книзі реєстрації актів про смерть і видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_4 була власником житлового будинку загальною площею 29,9 кв. м, житловою площею 15,5 кв. м із належними до нього господарськими спорудами і будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_4 на вказаний будинок підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 14.01.1994 і даними з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно.

Позивач до моменту смерті ОСОБА_4 проживав разом із нею без укладення шлюбу та без реєстрації за місцем проживання, вів спільне господарство, про що свідчать видані Виконкомом Середнянської селищної ради довідки: від 28.11.1995 за № 1460; від 22.12.1999 за № 2142; від 05.07.2000 за № 971; від 25.07.2012 за № 1532; від 25.10.2019 за № 3227.

Постійне проживання позивача з ОСОБА_4 , а також відкрите, добросовісне володіння майном після її смерті засвідчують і сусіди, про що написали власноруч заяви.

У вищевказаному будинку позивач продовжує фактично проживати.

Довідкою від 25.07.2012 за № 1551, виданою Виконкомом Середнянської селищної ради, підтверджується, що ОСОБА_4 заповіт не складала.

З витягу зі Спадкового реєстру від 16.01.2020 випливає, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємці не зверталися за оформленням спадщини. Понад те, рідні брат ( ОСОБА_3 ) та сестра ( ОСОБА_2 ) відмовились від свого права на успадкування майна ОСОБА_4 подавши про це заяви, підписи заявників на яких були посвідчені Середнянською селищною радою як органом нотаріату відповідно до повноважень, визначених ст. 37 Закону України «Про нотаріат».

Середнянською сільською радою заява про визнання спадщини відумерлою не подавалася.

Таким чином, позивач володіє майном після смерті ОСОБА_4 і до моменту звернення до суду добросовісно, не порушуючи жодних прав третіх осіб. Позивач із 1994 року самостійно утримує будинок, що підтверджується, зокрема, укладеними на його ім`я договорами та сплатою відповідних платежів.

У березні 2012 року позивач звертався до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Виконкому Середнянської селищної ради про визнання його спадкоємцем. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.07.2012 йому було поновлено строк на прийняття спадщини та визнано його спадкоємцем майна померлої за законом.

Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26.06.2013 це рішення суду першої інстанції було скасовано, оскільки суд застосував норми ЦК України (2003 р.), тоді як до спірних правовідносин належало застосовувати норми ЦК Української РСР (1963 р.), згідно з якими позивач не міг вважатися спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 .

У квітні 2017 року позивач звертався до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про визнання за ним права на нерухоме майно за набувальною давністю, 02.10.2019 заяву судом було залишено без розгляду.

Втім, за весь час судових спорів Середнянська селищна рада не заперечувала проти визнання та оформлення за позивачем права власності на вищевказане майно, яким він фактично володіє, що засвідчується листами від 23.08.2018 та 18.04.2019.

Відповідно до норм ЦК Української РСР (1963 р.), який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , існувала лише друга черга спадкоємців за законом (ст. 530). Але ці спадкоємці спадщину не прийняли. Держава в особі Середнянської селищної ради також не набула права власності на майно померлої ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 524 ЦК Української РСР (1963 р.).

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України (ст. 344 ч. 1 ЦК України (2003 р.)).

Позивач вважав, що після смерті ОСОБА_4 він фактично прийняв нерухоме майно, тим більше, що на його користь братом і сестрою померлої було складено відповідні заяви. Про те, що в силу законодавства, чинного на дату смерті ОСОБА_4 , він не входив до кола спадкоємців позивач дізнався лише з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26.06.2013.

Тож позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на майно, про те, що з моменту смерті ОСОБА_4 він володіє належним їй будинком без законних підстав, тобто володіє чужим майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України (2003 р.), право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.06.2020 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_3 (а.с. 84-85).

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залучалися в якості третіх осіб без самостійних вимог в інших справах за позовами ОСОБА_1 , рішення суду в справі може вплинути на права або обов`язки цих осіб на вказаний будинок, тому їх слід залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.06.2021 у позові відмовлено (а.с. 236-244 т. 1).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що володіння позивачем нерухомим майном не може бути визнане добросовісним, оскільки він пов`язував можливість виникнення у нього права власності на майно з його попереднім власником, з правилами спадкування, звертався з цього приводу до суду, йому було відомо про існування інших спадкоємців щодо цього майна, а смерть власника майна та відмова інших спадкоємців від права на спадщину не давали позивачу підстав вважати своє володіння майном правомірним.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю, у разі ж, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння майном (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, то стороною обрано невірний спосіб захисту права.

Позивач знав і міг знати про неправомірність заволодіння майном.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Газій І.О., оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, посилається загалом на обставини, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає таке.

Суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про недоведеність позивачем добросовісності у володінні нерухомим майном, оскільки не зважив на відкритість володіння позивачем майном, його чесність у поведінці.

Дійсно, спочатку позивач вважав, що як співмешканець (цивільний чоловік) ОСОБА_4 та з урахуванням відмови інших спадкоємців від прав на майно він фактично прийняв майно як спадщину. Однак, він помилився і про відсутність у нього права на спадкування дізнався лише з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26.06.2013 у справі № 712/5982/2012.

Суд не врахував, що після смерті ОСОБА_4 її родичі відмовилися від свого права спадкування майна, орган місцевого самоврядування теж жодним чином не діяв на реалізацію права набути у власність вказане нерухоме майно, тому набуваючи його у власність позивач не міг порушити і не порушив ніяких прав чи законних інтересів третіх осіб щодо цього майна. Середнянська селищна рада однозначно визнала позов.

Принцип добросовісності заволодіння майном саме і полягає в тому, що при цьому не порушуються нічиї цивільні права.

Позивач тривалий час утримує житловий будинок, який за обставин, що склалися, фактично є безхазяйним майном, відкрито і безперервно володіє ним. Нерухоме майно потребує встановлення конкретного та юридично визначеного правового статусу.

Насамкінець, суд першої інстанції залучивши ухвалою від 18.06.2020 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача прийняв неправильне процесуальне рішення, позаяк результат розгляду справи ніяк не може вплинути на цивільні права та обов`язки цих осіб, які відмовилися від своїх прав на спадкове майно. Ухвала суду з цього приводу не вмотивована та є незаконною.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити, а ухвалу від 18.06.2020 визнати незаконною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Газій І.О., які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, оглянувши цивільні справи № 712/5982/12 і № 308/4027/17, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

11.01.1994 Фонд комунального майна Ужгородського району Закарпатської області видав ОСОБА_4 Свідоцтво про право власності на житло на будинок АДРЕСА_4 , будинок був зареєстрований Ужгородським РБТІ в реєстровій книзі № 28 (а.с. 10 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла у віці 44-х років (а.с. 9 т. 1).

Попри припинення цивільної правоздатності ОСОБА_4 із її смертю (ст.ст. 9, 10 ЦК Української РСР (1963 р.)) станом на час пред`явлення ОСОБА_1 позову, що розглядається, житловий будинок АДРЕСА_5 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами продовжував залишатися зареєстрованим на праві власності за ОСОБА_4 , що підтверджується даними, зафіксованими у витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2012 № 350374485 та в інформаційній довідці від 05.12.2019 за № 191641853 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 11, 12 т. 1).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посилався на те, що до моменту смерті ОСОБА_4 проживав разом із нею без укладення шлюбу та без реєстрації за місцем проживання, вів із нею спільне господарство. На підтвердження цих доводів ОСОБА_1 надав, серед іншого, довідки, видані Виконкомом Середнянської селищної ради:

від 28.11.1995 за № 1460, від 22.12.1999 за № 2142, від 05.07.2000 за № 971, в яких зазначено, що ОСОБА_1 є постійним жителем АДРЕСА_1 і прописаний на території Середнянської селищної ради (а.с. 14, 15, 16 т. 1);

від 25.07.2012 за № 1532 і від 25.10.2019 за № 3227, в яких зазначено, що на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом з нею в житловому будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації проживали ОСОБА_1 , 1945 р.н., і ОСОБА_5 (а.с. 17, 18 т. 1).

Суд першої інстанції визнав указані документи належними, допустимими і достовірними доказами щодо обставин, які в них зазначені, та з урахуванням сукупності наявних у справі доказів і матеріалів визнав доведеним, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до моменту смерті останньої проживали разом без укладення шлюбу, вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Ці обставини не спростовані, колегія суддів із цим погоджується як із висновком щодо відповідних фактів як таких зауважуючи при цьому, що до набрання з 01.01.2004 чинності СК України правовий інститут проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений і почав застосовуватися лише з набранням чинності зазначеним Кодексом виходячи зі ст. 3 ч.ч. 2, 4, ст. 9 ч. 2, ст. 74 ч. 1 та інших його норм.

За приписами ЦК Української РСР (1963 р.), що був чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 :

спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом;

якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави (ст. 524 ч.ч. 1, 3);

брати і сестри померлого (спадкодавця) належать до другої черги спадкоємців за законом (ст. 530);

для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями (ст. 548 ч. 1);

визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини;

зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ч.ч. 1, 2);

спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; при цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій; наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається;

вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) (ст. 533 ч.ч. 1, 2);

спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини (ст. 555 ч. 1);

спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу) (ст. 560);

свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини;

свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини (ст. 561 ч.ч. 1, 3).

Згідно з довідкою Виконкому Середнянської селищної ради від 25.07.2012 № 1551 у селищній раді не складався та не посвідчувався заповіт від імені ОСОБА_4 (а.с. 24 т. 1).

За даними витягу зі Спадкового реєстру від 16.01.2020 № 59024515 інформація про спадкову справу та видані свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 відсутня (а.с. 23 т. 1).

06.04.1994 ОСОБА_3 склав заяву «о своем отказе наследственности на дом и участок по адресу АДРЕСА_6 , в пользу ОСОБА_6 , в чем и расписываюсь», справжність підпису ОСОБА_3 на заяві посвідчена заст. голови Середнянської селищної ради Кинєв Е.П. 06.04.1994 за реєстровим № 39 (а.с. 25 т. 1).

22.04.1994 ОСОБА_2 склала заяву про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_4 , 1949 р.н., жителька АДРЕСА_1 , заявниця відмовляється від призначеної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті її сестри ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 , 1945 р.н., справжність підпису ОСОБА_2 на заяві посвідчена заст. голови Середнянської селищної ради Кинєв Е.П. 22.04.1994 за реєстровим № 37 (а.с. 26 т. 1).

Таким чином, рідні брат ( ОСОБА_3 ) і сестра ( ОСОБА_2 ) спадкодавця ОСОБА_4 у межах шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, вчинили відповідні юридично значимі дії, що потягли за собою юридичні наслідки, а саме, відмовилися від спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 . У справі відсутні будь-які докази вчинення ОСОБА_3 і ОСОБА_2 передбачених законом дій, спрямованих на прийняття спадщини.

Справжність підписів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на заявах про відмову від спадщини посвідчена в порядку, передбаченому ст. 37 ч. 2 п. 4 Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, ці заяви є чинними, судовим порядком не оспорювалися та не визнавалися недійсними, наступне скасування спадкоємцями цих заяв не допускається. У цьому зв`язку міркування ОСОБА_2 щодо начебто неправильності, недійсності її заяви про відмову від спадщини не можуть братися до уваги і на суть справи не впливають. У контексті справи вказівка в заявах про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 правового значення не має, проте водночас по суті підтверджує доводи позивача про те, що він проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вів із нею спільне господарство, а також свідчить про достеменну обізнаність ОСОБА_3 і ОСОБА_2 щодо цих обставин.

Факт відмови ОСОБА_3 і ОСОБА_2 від спадщини після смерті ОСОБА_4 і відсутності доказів про прийняття ними спадщини суд першої інстанції констатував правильно. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , оскільки відмовилися від спадщини, не мають майнових прав на будинок. За таких обставин, для залучення їх до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача у суду першої інстанції правових підстав не було, питання про їхні цивільні права, обов`язки чи інтереси судом не вирішувалося, будь-який результат справи на такі щодо цих осіб не впливає. Процесуальні питання, в тому числі, про суб`єктний склад учасників справи та їх процесуальний статус, вирішуються судом у кожній справі індивідуально, виходячи з характеру спору, підстав, предмета позову тощо, тому посилання на участь таких осіб в інших справах, з іншим предметом спору, як на підставу для залучення осіб до участі в справі, що розглядається, необґрунтовані.

Водночас сама по собі участь у справі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у якості третіх осіб, які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача не вплинула на результат справи, позаяк спір вирішувався щодо предмета та з підстав, що не пов`язуються з цивільними правами, обов`язками чи інтересами цих осіб, які таких законних прав та інтересів щодо спірного майна не мають. З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає необхідності у визнанні незаконною ухвали суду першої інстанції про залучення ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до участі в справі, таке процесуальне рішення не вплинуло на процесуальні права позивача, для реалізації яких він перешкод не мав.

Власність зобов`язує, використання власності не може завдавати шкоди правам і свободам громадян. У справі немає жодних доказів волевиявлення, вчинення дій, які випливають із положень ст. 524 ч. 3, ст. 555 ч. 1, ст. 560, ст. 561 ч. 3 ЦК Української РСР (1963 р.), спрямованих на набуття державою в особі конкретних органів державної влади або відповідними органами місцевого самоврядування (територіальною громадою) та оформлення прав щодо спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Ані держава в особі органів державної влади, через які вона діє в цивільних відносинах, ані територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування, через які вона діє в цивільних відносинах, протягом 26 років з моменту відкриття спадщини і до моменту звернення ОСОБА_1 з позовом, що розглядається, не отримали свідоцтво про право на спадщину, не зареєстрували за собою ані житловий будинок АДРЕСА_1 , ані прав на нього, не вчиняли жодних дій, які б свідчили про володіння, користування та розпоряджання цим майном, тобто, про оформлення та реалізацію права власності на нерухоме майно. Тим часом, отримання свідоцтва про право на спадщину щодо нерухомого майна, а також державна реєстрація такого майна, а з відповідного часу державна реєстрація права власності на нього є необхідними умовами належного обліку цього майна та його оборотоздатності в цивільному обороті як речі.

Будинок продовжує залишатися зареєстрованим за ОСОБА_4 , яка померла, і попри припинення цивільної правоздатності особи ця реєстрація не скасована. Володіє будинком фактично, користується ним, утримує та забезпечує придатність до проживання ОСОБА_1 , що підтверджується, до прикладу, оформленими на ім`я позивача договором від 29.04.2009 № 53526 про надання послуг із газопостачання, розрахунковою книжкою за електроенергію за особовим рахунком № НОМЕР_2 за вказаною адресою (а.с. 27-29 т. 1), іншими матеріалами справи та не спростовано.

Отже, після смерті ОСОБА_4 , після відмови ОСОБА_3 і ОСОБА_2 від спадщини, враховуючи бездіяльність держави та територіальної громади, обставини оформлення майна та державної реєстрації прав, житловий будинок АДРЕСА_1 не має належно визначеного та відповідним чином оформленого правового статусу, належного правового титулу.

Середнянська селищна рада Ужгородського району, на території якої знаходиться нерухоме майно, не претендує на нього та вказавши про обізнаність із наслідками визнання позову, діючи в процесі послідовно повністю визнала пред`явлений до неї ОСОБА_1 позов про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, подавши суду першої інстанції заяви від 07.07.2020 № 315/02-24, від 27.10.2020 № 507/02-24, від 19.02.2021, від 26.03.2021 № 01-26/575, від 16.04.2021 № 01-26/757 (а.с. 93, 127,170-171, 185-187, 193-195 т. 1).

За приписами ст.ст. 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 11-13, 48, 49 Закону України «Про власність», ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 380, 381, глава 29, ст. 397 ЦК України (2003 р.), право власності на нерухоме майно, в тому числі, на житловий будинок, садибу, набувається в порядку, визначеному законом; фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду; законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття майна у власність, підлягає захисту.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України (2003 р.)). Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.), який набрав чинності з 01.01.2004).

Верховний Суд України у постанові від 20.05.2015 (справа № 3-87гс15) сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом правового інституту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, таке можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема:

правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння;

сплив установлених строків володіння;

відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном; безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави;

натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);

відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що:

за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

ОСОБА_1 зважаючи на обставини, за яких він проживав із ОСОБА_4 , а після її смерті став володіти житловим будинком АДРЕСА_1 спочатку вважав, що має право на спадкування будинку, тому виходячи з того, що з 1993 року проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у березні 2012 року звернувся до суду з позовом до Виконкому Середнянської селищної ради Ужгородського району про визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-7 справи № 712/5982/12).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.07.2012 позов було задоволено, ОСОБА_1 , 1945 р.н., мешканця АДРЕСА_1 , було визнано спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і таким, що фактично прийняв спадщину житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 34-35 справи № 712/5982/12).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26.06.2013 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.07.2012 у справі № 712/5982/12 скасовано, оскільки згідно з нормами ЦК Української РСР (1963 р.) позивач не належав до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 (а.с. 30-33, а.с. 68-71 справи № 712/5982/12).

Відтак ОСОБА_1 припустився помилки щодо підстави, з якої вважав, що може стати власником нерухомого майна, та щодо правових норм, якими регулюється відповідне питання. Однак, така помилка жодним чином не впливає на факти та не усуває їх, а саме, щодо дійсних обставин фактичного володіння ОСОБА_1 житловим будинком. Зі смертю ОСОБА_4 її право власності на нерухоме майно припинилося, спадкоємці другої черги за законом відмовилися від спадщини чітко вказавши при цьому (безвідносно до правових наслідків таких дій) про відмову на користь саме ОСОБА_1 , держава або орган місцевого самоврядування не виявили жодного інтересу до спадку ОСОБА_4 і своїх прав на нього не заявили та не оформили, майно залишилося зареєстрованим за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не мав підстав сумніватися в тому, що на майно не претендують інші особи.

Тож конкретний власник нерухомого майна по суті не був визначений, відповідно, не був відомий, а сам ОСОБА_1 володіючи, користуючись майном фактично та утримуючи його за обставин, що склалися, і за умов такої правової невизначеності не був і не міг бути обізнаний про власника майна, водночас власного правового титулу на це майно (конкретної правової підстави для володіння ним) не мав. Відмова в позові про визнання спадкоємцем власне і підтверджує в сукупності з іншими обставинами справи відсутність у ОСОБА_1 будь-якого правового титулу на вищевказане нерухоме майно, а вищезгадана помилка не може позбавити його права ставити питання про набуття нерухомого майна у власність за набувальною давністю та можливості набути майно в такий спосіб за наявності та доведеності для того підстав.

Далі. Інститут набуття права власності на майно за набувальною давністю був запроваджений з 01.01.2004 із набуттям чинності ЦК України (2003 р.), а відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність можуть бути застосовані за період не раніше, ніж з 01.01.2001. Тому питання про набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за набувальною давністю можуть за наявності для того підстав вирішуватися за період, що починається майже через сім років з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , і пов`язуються саме з фактичним володінням майном з цього часу, а не з обставинами власне спадкування.

Факт пред`явлення у квітні 2017 року ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради Ужгородського району позову про визнання за ним за набувальною давністю права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що не був вирішений по суті та з підстави, передбаченої ст. 257 ч. 1 п. 3 ЦПК України, був залишений без розгляду ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 02.10.2019 у справі № 308/4027/17 (а.с. 34, а.с. 146-147 справи № 308/4027/17), не має значення в справі, що розглядається.

Виходячи з викладеного, враховуючи конкретні обставини справи колегія суддів приходить до переконання, що передбачені частиною 1 статті 344 ЦК України підстави для визнання за ОСОБА_1 за набувальною давністю права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 встановлені, доведені та не спростовані. Позивач добросовісно, відкрито і безперервно володіє чужим нерухомим майном протягом строку, який у межах періоду, за який може вирішуватися питання про набувальну давність, значно перевищує десять років, а реально володіє цим майном з 1994 року і поводиться з ним як власник. Неправомірність фактичного володіння ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 , невідповідність такого володіння закону судом не встановлена.

Наявними доказами і матеріалами справи достатньою мірою підтверджується, що для набуття позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю існує сукупність необхідних для цього умов, щодо яких відповідні правові позиції висловлені судом касаційної інстанції. За обставин, що мають місце, фактичне володіння позивачем нерухомим майном і отримання ним права власності на нього за набувальною давністю не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Зрештою набуттям позивачем права власності на нерухоме майно усувається правова невизначеність щодо цього майна в цивільному обороті.

Суд першої інстанції загалом правильно і повно встановив обставини справи і дав вірну оцінку ряду фактів, що були з`ясовані під час судового розгляду. Проте, суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального права і дійшов висновку про недобросовісність володіння позивачем майном і, відповідно, про необхідність відмови в позові, що не відповідає обставинам справи.

За таких умов апеляцію ОСОБА_1 на рішення суду слід на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити. Вимоги про скасування ухвали суду від 18.06.2020 апеляція не містить, прохання про визнання ухвали незаконною не є належною вимогою апеляційної скарги, оцінку обставинам, пов`язаним із зазначеною ухвалою, апеляційний суд дав, тому процесуальної підстави та необхідності для визнання ухвали незаконною немає.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2021 року скасувати, позов ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 27 січня 2023 року.

Судді