_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/799/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Салтан Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2022 року представник позивача АТ «Альфа-Банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 52353 грн. 08 коп.

В обгрунтування своєї позовної заяви представник позивача зазначає, що 21.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ПАТ «БАНК КІПРУ») відступає Фактору (ПАТ «Альфа-Банк») свої Права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору Прав Вимоги Заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржниками щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме АТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 30/22- 322/2012 від 29.03.2012 року позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

29.03.2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ (надалі за текстом - Банк), та ОСОБА_1 (надалі за текстом - третя особа), уклали Кредитний договір № 30/22- 322/2012, з подальшим внесення змін та доповнень, (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 260 000,00 грн.

Свої зобов`язання Позивач виконав, надавши грошові кошти Позичальникові.

Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, щі визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користуванні Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовам що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання ні виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги.

На підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.12.2017 року по справі 520/8308/15-ц, було стягнуто з Відповідача на користь Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» () 141195 грн 98 коп., борг за кредитом 126 268,02 грн, борг зі відсотками 14 927,96 грн. та судовий збір в сумі 1 411,96 грн.

В свою чергу, Відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору в результаті чого станом на 29.08.2022 року має заборгованість, яка розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка становить - 52 353,08 грн., та складається з:

Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 10 340,26 грн.

Сума заборгованості за інфляційними витратами 42 012,82 грн..

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. від 06.12.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник позивача одночасно з подачею позову звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву відповідно до якого вказав, що позовні вимоги представника позивача вважає необгрунтованими та незаконними в повному обсязі, пред`явленими із пропуском строку позовної давності, з помилковим застосуванням норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду, без зазначення методики розрахунку, без зазначення періоду нарахування та сум, на які нараховувалися 3 % річних та інфляційні втрати, без наведення розрахунків, формул, що унеможливлює перевірити нарахування представника позивача та надати свої контррозрахунки.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Умовами Кредитного договору, на який посилається представник позивача, не передбачено сплату 3 % річних та інфляційних втрат на ч.2 ст.625 ЦК України, а стягнення відсотків (процентів), ануїтетних платежів у розмірі, встановленому Графіком погашення заборгованості, що міститься в Додатку № 1 до цього Договору, зазначених в підставах позов, що регулюється ст. 1048 ЦК України.

Ануїтетна форма - щомісячні платежі рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець мас право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, якщо представник позивача вважає, що відповідач прострочив зобов`язання повернення процентів / ануїтетних платежів у розмірі, встановленому Графіком погашення заборгованості, що міститься в Додатку № 1 до цього Договору, то мав право звернутися із позовом про стягнення процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, при цьому стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати ануїтетних платежів Договором не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-1 Оце 18) зроблено висновок, що "припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Належних та допустимих доказів, на підтвердження правомірності стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за ч.2 ст.625 ЦК України, позивачем не надано.

Судові рішення зі знеособленими даними сторін не є належними та допустимими доказами на підтвердження фактів, на які посилається позивач, з яких не можливо встановити обставини справи, персональні дані сторін.

Згідно частин 1 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Зокрема, суд не має права визначати за позивача період, за який стягується сума боргу, як на думку позивача, суми, на які нараховувалися 3 % річних та інфляційні втрати, наводити власні розрахунки, що є наданням переваги одній із сторін та порушує принципи цивільного судочинства.

Представником позивача заявлено період заборгованості з 30.08.2019 р. по 29.08.2022 р.

Так, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

В п.8.6 Кредитного договору № 30/22-322/2012 зазначено, що до правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього Договору застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Позов датований 28.10.2022 р., переданий на поштове відділення 09.11.2022 р., тому з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, на які також посилається представник позивача, право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Датою подання позову є 09 листопада 2022 року, тому позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат обмежуються трирічним строком з 09.11.2019 р. по 09.11.2022 р., у зв`язку з чим відповідач просить застосувати строки позовної давності.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена ст.625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, слід звернути увагу на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України відображена аналогічна інформація в пункті 18: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану тау тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, вимоги про стягнення із відповідача 3 % річних та інфляційних витрат за період з 24 лютого 2022 року є незаконними, оскільки позичальник звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу та від сплати інфляційних втрат у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором.

Таким чином, представник позивача мала виходити із періодів з 09.11.2019 р. по 23.02.2022 р., а не з 30.08.2019 р. по 29.08.2022 р.

Верховний Суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Відтак, з аналізу знеособленого рішення Київського районного суду міста Одеси у складі головуючої судді Калашнікової О.І., яке не підписано суддею та незасвідчене в установленому Законом порядку, по цивільній справі № 520/8308/15-ц вбачається, що позов ОСОБИ-1 до Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» і Публічного Акціонерного товариства «НЕОС БАНК» про визнання договору недійсним, про визнання дій правомірними залишено без задоволення.

Позов Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБИ-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБИ-1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» () 141 195 грн. 98 коп. (сто сорок одну тисячу сто дев`яносто п`ять грн. 98 коп.), борг за кредитом 126 268,02 грн, борг за відсотками 14 927,96 грн.

Базою основного нарахування без додаткових обтяжень є саме борг за кредитом 126 268,02 грн., без урахування боргу за відсотками.

Зокрема, представник позивача визнає факт сплати відповідачем наступних платежів:

01.05.2021 р. - 34 497,13 грн;

01.07.2021 р. - 22 727,27 грн.;

01.09.2021 р.-4 545,45 грн.;

01.10.2021 р,-4 536,36 грн.;

01.08.2022 р. - 73 477,81 грн.

Таким чином, з урахуванням наданих представником позивача вихідних даних, заборгованість по 3 % річних повинна була б складати 7103,01 грн., а інфляційні втрати 17 698,20, що в цілому становить 24801,21 грн., які відповідач також не визнає, оскільки позивачем, по-перше, не доведено факт настання підстав для нарахування заборгованості по ст.625 ЦК України, по-друге, наявний факт прострочення кредитора.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

29 березня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», , в особі начальника відділення №2 у м.Одеса Уварової Ірини Сергіївни, на підставі Довіреності, посвідченої Петровою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2010 року за реєстровим номером № 2779 та громадянином ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 30/22-322/2012, згідно п.1.1 та п. 1.1.4 якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 260 000 грн. (двісті шістдесят тисяч гривень) на строк до 26 березня 2027 року включно, що є кінцевим терміном повернення заборгованості або ж п. 1.1.4.1 30-й день з дня направлення Кредитором Позичальнику листа-повідомлення (вимоги) відповідно до будь-якого з пунктів 4.2.2.4 - 4.2.2.5, 4.2.4, 4.2.5, 5.1.1.1, 5.1.9 цього Договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 29 березня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» (далі - Іпотекодержатель), ідентифікаційний код 19358784 (місцезнаходження: 03035, м.Київ, вул.Урицького, 45), від імені якого на підставі Довіреності, посвідченої Петровою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2010 року за реєстровим № 2779, діє начальник відділення № 2 ПАТ «Банк Кіпру» у м.Одеса Уварова Ірина Сергіївна, з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавець), з другої сторони, укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є за реєстровим № 285 (далі - Іпотечний договір).

Згідно п. 1.2 предметом Іпотечного договору є нерухоме майно: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 15 липня 2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який видано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 01 вересня 2009 року за № 23730696.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, сформованої 31.10.2022 р., ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Вказане майно знаходиться під забороною на відчуження на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є за реєстровим № 285.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна містяться наступні записи:

а. Запис про іпотеку № 6684809 (спеціальний розділ), додаткові відомості:

- Дата, час державної реєстрації: 29.03.2012 09:53:04;

- Державний реєстратор: приватний нотаріус Немм Олена Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ;

Підстава для державної реєстрації: Іпотечний договір, серія та номер: реєстровий №285, виданий 29.03.2012, видавник: Харитонова Т.Є., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу;

Повідомлення про реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою, надане ПАТ "БАНК КІПРУ" 29.03.2012, № 1503-02/2870;

Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15132351 від 14.08.2014 09:25:13, приватний нотаріус Немм Олена Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ;

Відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 26.03.2027, розмір основного зобов`язання: 260 000,00 гривень, додаткові відомості про зобов`язання: на умовах кредитного договору № 30/22-322/2012, укладеного між ПАТ "БАНК КІПРУ" та ОСОБА_1 ;

Відомості про суб єктів:

Іпотекодавець: ОСОБА_2

Іпотекодержатель: ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "АЛЬФА-БАНК", ; країна реєстрації: Україна.

Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.: Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 12332628, 29.03.2012 09:53:04, реєстратор: Одеський міський нотаріальний округ.

b. Запис про обтяження:

Реєстраційний номер обтяження: 12332557;

Тип обтяження: заборона на нерухоме майно;

Реєстраційний номер обтяження: 12332557;

Зареєстровано: 29.03.2012 09:44:25 за № 12332557 реєстратором: Приватний нотаріус Харитонова Т.Є., АДРЕСА_3 , ,714-49-28;

Підстава обтяження: Іпотечний договір, реєстровий № 285, 29.03.2012, Харитонова Т.Є., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу;

Об`єкт обтяження: квартира, номер за РПВН: 28167250, двокімнатна квартира, загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 ;

- Власник: ОСОБА_2 ;

- Обтяжувач: ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "БАНК КІПРУ", Код: 19358784, 03035, м. Київ, вул. Урицького, 45;

- Додаткові дані: Кредитний договір № 30/22-322/2012 від 29 березня 2012 року, укладений між ПАТ "БАНК КІПРУ" та ОСОБА_1 ;

- Заявник: ПАТ "БАНК КІПРУ".

Вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання встановлена ст.6І4 ЦК України.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Прострочення кредитора врегульоване ст.613 ЦК України, відповідно до якої Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Позивачем також не доведено вину відповідача щодо прострочення зобов`язань за ч.2 ст.625 ЦК України, зокрема, Іпотекодержатель АТ «Альфа-Банк» повинен був забезпечити виконання зобов`язання заставою, однак не вчинив дій, встановлених Іпотечним договором, тим самим погіршуючи становище Позичальника, а тому прострочення виникло саме з вини Кредитора - АТ «Альфа-Банк», що звільняє Боржника за грошовим зобов`язанням від сплати процентів.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Так судом встановлено, що 21.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ПАТ «БАНК КІПРУ») відступає Фактору (ПАТ «Альфа-Банк») свої Права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору Прав Вимоги Заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржниками щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме АТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 30/22- 322/2012 від 29.03.2012 року позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

29.03.2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ (надалі за текстом - Банк), та ОСОБА_1 (надалі за текстом - третя особа), уклали Кредитний договір № 30/22- 322/2012, з подальшим внесення змін та доповнень, (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 260 000,00 грн.

Свої зобов`язання Позивач виконав, надавши грошові кошти Позичальникові.

Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, щі визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користуванні Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовам що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання ні виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги.

На підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.12.2017 року по справі 520/8308/15-ц, було стягнуто з Відповідача на користь Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» () 141195 грн 98 коп., борг за кредитом 126 268,02 грн, борг зі відсотками 14 927,96 грн. та судовий збір в сумі 1 411,96 грн.

Відповідно до ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст.526, ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідальність позичальника за порушення умов договору передбачена ч. 1ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому якщо на підставі Рішення, стягнуто всю заборгованість за кредитним договором достроково, то в кредитора виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк кредитування.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №444/9519/12 у постанові від 28.03.2018 року зазначивши: Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Пізніше, Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №5017/1987/2012 постановила ухвалу від 24.01.2019 року в якій дійшла наступних правових висновків: правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В подальшому Касаційним господарським судом Верховного Суду при розгляді даної справи в касаційному порядку винесено Постанову від 05.03.2019 року у якій зазначено таке: Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь нас прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору №13-65-06/212 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, в результаті чого банком булла нарахована заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 29.08.2022 року становить - 52 353,08 грн., та складається з:

Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 10 340,26 грн.

Сума заборгованості за інфляційними витратами 42 012,82 грн..

Щодо наданого клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

В п.8.6 Кредитного договору № 30/22-322/2012 зазначено, що до правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього Договору застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Позов датований 28.10.2022 р., переданий на поштове відділення 09.11.2022 р., тому з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, на які також посилається представник позивача, право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Датою подання позову є 09 листопада 2022 року, тому позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат обмежуються трирічним строком з 09.11.2019 р. по 09.11.2022 р., у зв`язку з чим відповідач просить застосувати строки позовної давності.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена ст.625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, слід звернути увагу на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України відображена аналогічна інформація в пункті 18: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану тау тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, вимоги про стягнення із відповідача 3 % річних та інфляційних витрат за період з 24 лютого 2022 року є незаконними, оскільки позичальник звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу та від сплати інфляційних втрат у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором.

Таким чином, представник позивача мала виходити із періодів з 09.11.2019 р. по 23.02.2022 р., а не з 30.08.2019 р. по 29.08.2022 р.

Суд погоджується з наданим розрахунком представника відповідача з якого вбачається, що заборгованість по 3 % річних повинна складати 7103,01 грн., а інфляційні втрати 17 698,20, що в цілому становить 24801,21 грн.

Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведено вину відповідача щодо прострочення зобов`язань за ч.2 ст.625 ЦК України, зокрема, Іпотекодержатель АТ «Альфа-Банк» повинен був забезпечити виконання зобов`язання заставою, однак не вчинив дій, встановлених Іпотечним договором, тим самим погіршуючи становище Позичальника, а тому прострочення виникло саме з вини Кредитора - АТ «Альфа-Банк», що звільняє Боржника за грошовим зобов`язанням від сплати процентів, суд зазначає таке.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотек, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку іподекодавцем ОСОБА_1 , не звернуто стягнення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша ст. 611 ЦК України).

Частиною першою ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша ст. 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є правом, а не обов`язком АТ «Альфа-банк». Іпотекодержатель, у відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦК України, вільно, на власний розсуд вирішує скористатися цим правом чи ні.

Водночас нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 12 ЦК України).

Частиною 1 ст. 613 ЦК України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадку відмови повернути борговий документ або видати розписку (ч. 4 ст. 545 ЦК України).

Відповідно до ст. 616 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

В судовому засідання не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що АТ «Альфа-банк» порушив зобов`язання за кредитним та/або іпотечним договорами, умисно чи з необережності сприяв збільшенню розміру збитків або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Враховуючи викладене вимоги є позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період 09.11.2019 р. по 23.02.2022 р. у розмірі 24801,21 грн.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При вирішенні спору по суті суд враховує те, що відповідач будучи належним чином повідомленою про розгляд справи у судове засідання не з`явилась, доводів позивача не спростувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява АТ «Альфа-Банк» підлягає частковому задоволенню.

При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1175,32 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст..ст. 10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк"заборгованість у розмірі 24801 (двадцять чотири тисячі вісімсот одну) грн 21 коп, яка складається з:

Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 7103,01грн.

Сума заборгованості за інфляційними витратами 17698,20 грн.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1175 (одинадцять тисяч сто сімдесят п`ять) грн. 32 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначення строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 07.02.2023.

Суддя Салтан Л. В.