Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В.П.

за участі секретаря: Гриценко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП « ОСОБА_2 » про припинення дії трудового договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ФОП « ОСОБА_2 » про припинення дії трудового договору, в якому просить суд визнати припиненою дію трудового договору між працівником ОСОБА_1 і фізичною особою, яка використовує найману працю ФОП ОСОБА_2 із 30 квітня 2014 року відповідно до статті 38 КЗпП України - за власним бажанням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 червня 2011 року позивачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, ОСОБА_2 . Трудовий договір було зареєстровано Краснодонським міськрайцентром зайнятості 21 червня 2011 року за № 8. Відповідно до умов договору позивача було прийнято на роботу менеджера (управителя) на невизначений строк (безстроково). При укладенні трудового договору позивачем було передано ФОП ОСОБА_2 - роботодавцю трудову книжку. У 2014 році на території міста Краснодон Луганської області розпочато проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим позивач прийняв рішення виїхати із цієї території та припинити трудові відносини. Про свій намір розірвати договір та припинити трудову діяльність у квітні 2014 року позивач повідомив роботодавця засобами телефонного зв`язку і надіслав на його ім`я лист із заявою про звільнення за власним бажанням.

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області в травні 2014 року позивач переїхав до міста Києва. Із 22 серпня 2018 року його було взято на облік як внутрішньо переміщену особу.

Відповіді на направлений мною лист із заявою про звільнення позивач не отримав. Свою трудову книжку не забрав та не зміг звільнитись в установленому законом порядку, оскільки роботодавець залишився на непідконтрольній частині України

З огляду на те, що реєстрація трудового договору перешкоджає позивачу належним чином працевлаштуватися на основне місце роботи 02 серпня 2019 року позивач звернувся до філії Дніпровського району Київського міського центру із заявою №1283 про зняття з реєстрації трудового договору у зв`язку з фактичним припиненням трудових відносин. У листі-відповіді № 987-02 від 12.08.2019 року йому було роз`яснено, що зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами, а також у разі відсутності однієї із сторін, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

З огляду на те, що позивачем втрачені зв`язки з роботодавцем ОСОБА_2 , йому невідоме його фактичне місцезнаходження, він не виконує будь-яку трудову діяльність на його користь протягом більше ніж 8 (восьми) років, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір інакше ніж за рішенням суду.

10 жовтня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спорощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Копію вказаної ухвали позивачем було отримано, відповідач копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами не було отримано, конверт разом з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Крім того, відповідач місце проживання якого зареєстроване на тимчасово окупованій території м. Краснодон, Луганської області, було повідомлено про дату та місце розгляду справи у встановленому законом порядку через опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».

В судовому засіданні встановлено, що 15 червня 2011 року позивачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, ОСОБА_2 .

Трудовий договір було зареєстровано Краснодонським міськрайцентром зайнятості 21 червня 2011 року за № 8.

Відповідно до умов договору позивача було прийнято на роботу менеджера (управителя) на невизначений строк (безстроково).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області в травні 2014 року позивач переїхав до міста Києва. Із 22 серпня 2018 року його було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.08.2018 року за № 3004-27880.

Позивач на адресу відповідача направив заяву про звільнення його за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Краснодон та існуванням загрози для його життя.

Відповіді на направлений лист із заявою про звільнення позивач не отримав.

Свою трудову книжку не забрав та не зміг звільнитись в установленому законом порядку, оскільки роботодавець залишився на непідконтрольній частині України.

Як встановлено, позивач звернувся до філії Дніпровського району Київського міського центру із заявою №1283 про зняття з реєстрації трудового договору у зв`язку з фактичним припиненням трудових відносин. У листі-відповіді № 987-02 від 12.08.2019 року йому було роз`яснено, що зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами, а також у разі відсутності однієї із сторін, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору

Таким чином, жодних дій з боку відповідача, щодо розірвання трудового договору не було здійснено.

Як наслідок, позивач втратив можливість належного виконання обов`язків за трудовим договором, у зв`язку з місцезнаходженням відповідача на тимчасово окупованої території України, матеріальну та будь яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді менеджера (управителя).

Крім того, чинність спірного трудового договору між сторонами позбавляє позивача можливості заробляти собі на життя, вільно обрати працю, вид діяльності, працевлаштуватися на певні посади.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.

За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.

Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати припиненою дію трудового договору між працівником ОСОБА_1 і фізичною особою, яка використовує найману працю ФОП ОСОБА_2 із 30 квітня 2014 року відповідно до статті 38 КЗпП України - за власним бажанням.

Крім того, відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

У частині першій статті 25 цього Закону визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

В вказаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

У зв`язку з чим, відповідач проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього трудових обов`язків.

З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача, були порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця для його реалізації.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки позивач припинив з відповідачем 30.04.2014 року, що підтверджується поданою заявою, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки, а тому з вказаних підстав позовні вимоги позивача про припинення трудових відносин підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП « ОСОБА_2 » про припинення дії трудового договору - підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 8, 21, 43, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 22, 36, 38 Кодексу Законів про працю України, ст. ст. 5, 16 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ФОП « ОСОБА_2 » про припинення дії трудового договору - задовольнити.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_2 » припиненими на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю.

Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ФОП « ОСОБА_2 » (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 ).

Суддя: