ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/5320/19 Номер провадження 22-ц/814/619/23Головуючий у 1-й інстанції Єрмак Н.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в її інтересах адвокатом Чеховою Ольгою Олександрівною,

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 29 квітня 2021 року, постановлене суддею Єрмак Н.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

04.04.2019 ОСОБА_1 звернувся в Московський районний суд м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначає, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2007 по 15.02.2018. При розірванні шлюбу питання про визначення місця проживання їх малолітнього сина не вирішувалося. У серпні 2018 року ними досягнуто усної домовленості щодо проживання сина у кожного із них через день, однак відповідачка систематично порушує указану домовленість, у визначені їй дні не забирала дитину зі школи, унаслідок чого йому про це телефонували вчителі та він забирав сина до себе. Також відповідачка зверталася до його, позивача, батька з проханням забрати дитину, або доглянути, коли той хворіє. Така поведінка відповідачки створює психологічне навантаження на сина, який знаходиться у стані постійного стресу та невизначеності. Крім того, мати дитини не приймає участі у витратах, необхідних для навчання сина в школі та у репетитора.

Позивач зазначив, що він любить свого сина і спроможний забезпечити його всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров`я дитини, його розвитком, виховує та піклується про нього. Тому вважає, що в інтересах сина визначити його місце проживання з батьком, що відповідатиме інтересам дитини, оскільки він має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не взмозі.

03.05.2019 ОСОБА_2 подала в Київський районний суд м.Харкова позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, справа за яким ухвалою Київського райсуду м.Харкова від 20.05.2019 направлена на розгляд до Московського районного суду м.Харкова та ухвалою цього суду від 14.11.2019 справи об`єднано в одне провадження.

Позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що дитина на цей час не має постійного місця проживання, а знайти порозуміння з відповідачем, батьком дитини, не вдається. Постійні сварки між батьками негативно впливають на психоемоційний стан дитини. Між сторонами також існує спір щодо права користування спільною квартирою, що впливає на психологічний і емоційний стан дитини. Тому просить задовольнити її позов та визначити місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із нею, оскільки жодних фактів, які б вказували на існування виняткових обставин для розлучення матері з дитиною, немає.

РішеннямМосковського районного суду м.Харкова від 29.04.2021 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що батько дитини спроможний надати дині належний рівень виховання, постійного піклування та розвитку, має достатній дохід та належні житлово-побутові умови, приділяє багато уваги дитині, його інтелектуальному і духовному розвитку, а тому визначення місця проживання сина з його батьком найбільш відповідає інтересам дитини.

Відповідачка ОСОБА_2 не погодилася з таким рішенням та через свого представника - адвоката Чехової О.О. подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального павра, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Зазначає, що суд першої інстанції ненадав належну оцінку доказам тих обставин, що підставою для зміни дитиною з 01.09.2018 звичного їй місця проживання були насильницькі дії відносно неї зі сторони позивача, спричинені його не бажанням утримувати дитину.

Вважає, що районний суд не взяв до уваги, що до цього часу існує конфлікт між сторонами через відмову батька дитини розділити шляхом міни або продажу їх спільну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому він вчиняв перешкоди їй у користуванні квартирою та змінив замки.

Зауважує, що після звернення із позовною заявою про встановлення місця проживання дитини позивач у 2019 році розпочав активні дії з фальсифікації доказів того, що ніби-то він опікується дитиною, лікує її, здійснює за нею догляд та активні дії по її дискредитації шляхом ініціювання звернень до Департаменту служби у справах дітей та поліції щодо начебто вчинення нею дій, направлених на порушення прав дитини та наміром вивезти дитину за кордон. Цим зверненням надано оцінку з боку компетентних органів та встановлено, що зазначені обставини не знайшли підтвердження, тобто є надуманими. Зокрема, постановою Київського районного суду м.Харкова у справі №953/3737/21 від 05.05.2021 закрито провадження у справі,у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Зазначає, що батько участь у виховані дитини приймав періодично, а саме у період шлюбу подружжя до лютого 2018 року та періодично з 2019 року по 05.03.2021.

На думку апелянта, батько дитини керується не найкращими інтересами дитини, для якої важливо у його ранньому віці материнська любов та турбота, а своїми власнимиегоїстичними почуттями до неї, матері дитини, з якою унього не склалися подружні відносини, та корисними підставами - одноособове користування спільною квартирою, уникнення сплати аліментних зобов`язань.

Стверджує, що вона не має шкідливих звичок, любить дитину, дбає про неї від народження, є ФО-П та має постійну роботу і дохід. Нею забезпечені належні та комфортні умови для проживання дитини разом із нею. Дитина виявляє більшу прихильність саме до матері й виявляє бажання мешкати саме разом із нею. Вона здійснює постійний догляд за малолітнім сином, забезпечує його належним харчуванням, охайністю та вихованням у дусі поваги до людей й почуттів інших.

Посилається на те, що намагання батька дискредитувати матір в очах дитини та оточення, компетентних органів тільки свідчить про те, що дитина має мешкати саме із матір`ю, яка може забезпечити дитині за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 безпечне, спокійне та стійке середовище. У той же час перебування дитини разом із батьком у квартирі супроводжується нервовими станами у дитини, яка постійно чує від батька якісь погрози чи лайку відносно матері, що викликає у дитини образу на батька і сльози.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував особисту прихильність дитини до кожного з батьків.

Вказала, що у матеріалах справи немає жодного належного документа, згідно з яким суд першої інстанції міг би встановити, що успішність дитини погіршувалася у новій школі, або підвищилася після переведення батьком до попередньої школи. У матеріалах справи немає жодного документа чи іншого належного доказу того, що думка дитини враховувалася батьком, коли останній посеред освітнього процессу змінив дитині місце навчання, вирвавши дитину зі звичного оточення.

Звертає увагу, що на засіданні Комісії вони, сторони, не заперечували, що дитина станом на 04.02.2020 фактично мешкає разом із матірю та бабцею. Тобто інформація про фактичне місце проживання підтверджувалася сторонами спору під час засідання Комісії, а не встановлювалася тільки зі слів матері.

Зазначає, що зі змісту висновку Департаменту не вбачається, що він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини. Той факт, що комісією (на думку суду першої інстанції) визначено рівну участь обох батьків у виховані дитини й не зазначено аргументу, чому дитині краще жити із матір`ю, не могло бути підставою, щоб суд не прийняв цей висновок від 04.02.2020 до уваги.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано правові позиції Верховного Суду викладені у постанові від 18.03.2021 у справі №288/39/20, від 14.12.2016 у справі №6-2445цс16.

Заперечує та оцінює як недостовірні поясненя свідка ОСОБА_5 , який є батьком позивача, що дитина після розлучення часто проживає разом із батьком, а також про те, що мати дитини вживає алкоголь та забирає у дитини гроші, які вони надають тому на особисті потреби. У зв`язку із фактом встановлення прямих родинних відносин між свідком та позивачем у справі та у звязку із встановленням судом факту неприязненого відношення свідка до неї, відповідачки, пояснення такого свідка повинні були сприйматися судом критично.

Також заперечує правдивість та належність як доказу письмової заява ОСОБА_6 , яка начебто є сусідкою позивача ОСОБА_1 та неодноразово чула з боку квартири позивача гучну лайку у присутності дитини, куди неодноразово викликалася поліція, що неодноразово відчувала від ОСОБА_2 запах алкоголю. Вказану особу вона, відповідачка, не знає, та вона не є їх сусідкою.

Вважає недопустимими доказами відеофайли, надані ОСОБА_1 , які ніби то містять ненормативну лексику та погрози. Ці докази не є належними, адже не зрозуміло, про що в цих відеоматеріалах йдеться, та не встановлені особи, голоси яких ледь чути. Згідно до інформації зазначених у властивостях цих записів вони стосуються дат, які не фігурують у матеріалах справи.

20.07.2021 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив її доводи просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Звертає увагу на чинне рішення Московського районного суду м.Харкова по справі №640/14419/18, яким встановлено, що після 01.09.2018, коли позивачка ОСОБА_2 з`їхала з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стала проживати окремо, судом встановлено та підтверджується показами як позивача, так і відповідача, що між батьками існує домовленість щодо участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , згідно якої кожний з батьків приймає участь у вихованні та утриманні сина через день. Цим же рішенням згідно пояснень свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , дитина більше часу проводить з батьком дитини, який займається його вихованням, забезпеченням, їжею, одягом, шкільним приладдям, грошовими коштами для групи подовженого дня, лікуванням. Свідок ОСОБА_7 зазначила, що всі грошові внески до школи (літній табір, зошити, додаткове харчування та інше) сплачує тільки батько дитини, а мати може тільки забрати дитину зі школи дуже пізно, коли її день забирати дитину.

Заперечує доводи апеляційної скарги щодо чинення ним по відношенню до матері дитини насильства.

Вважає, що судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджені обставини та докази, в тому числі, показання свідків, надано їм відповідну правову оцінку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.07.2021 відкрито апеляційне провадження та ухвалою цього ж суду від 19.07.2021 - справу призначено до розгляду.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання в апеляційну інстанцію не з`явилася, клопотала про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак з технічних причин вказаний зв`язок не був встановлений.

Разом із тим,за правилами ч.5 ст.212 ЦПК України сторона несе ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, про що відповідачу було роз`яснено в ухвалі апеляційного від 09.01.2023.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

У цій справ виклик відповідача здійснено в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, остання реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача не призведе до порушення її права на справедливий суд у межах розумних строків судового провадження.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності відповідача, належним чином повідомленої про день та час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила такі обставини.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони із 29.06.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 15.02.2018.

Сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно місця проживання якого між батьками дитини виник спір.

Відповідно до інформації, викладеній у довідках про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 06.05.2019 та від 09.04.2019, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_3 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.06.2012, а квартира, в якій зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , належить її матері згідно договору купівлі-продажу від 21.07.1998.

Сторони є фізичними особами-підприємцями та від підприємницької діяльності у 2018-2019 роках мали стабільний дохід, що підтверджується: відносно ОСОБА_1 - довідкою Київської ОДПІ м.Харкова, відносно ОСОБА_2 - податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця.

Позивач та відповідачка на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебувають.

Малолітній син сторін ОСОБА_3 навчається у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №5, батьки контактують з учителями щодо питань навчання та виховання дитини, батько ОСОБА_1 входить до складу батьківської трійки.

Свідок ОСОБА_8 , яка є подругою старшої сестри ОСОБА_2 , пояснила суду, що ОСОБА_3 періодично проживав з матір`ю, дитина була охайна, не голодна, завжди весела, не хворіла. Мати не виявляє агресії до дитини, та вона, свідок, не бачила матір дитини у стані алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_9 (приятель відповідачки) також суду підтвердив, що при зустрічах дитина завжди була охайною та здавалася веселою. Не бачив відповідачку у стані алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_5 (батько позивача) пояснив суду, що дитина після розлучення часто проживає разом з батьком та між ними склалися дуже гарні відносини. Вони разом гуляють, катаються на велосипедах. Із матір`ю дитини були нормальні відносини, але через вживання нею алкоголю відносини зіпсувалися. Вони дають дитині гроші на особисті потреби, але мати їх забирає.

Відповідно до висновку психолога Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Авторська школа Бойка», вбачається, що у дитини є прояви тривоги, є негативні спогади, пов`язані з обома батьками, ситуація невизначеності в сім`ї впливає на його психофізіологічний стан. Дитина захоплена віртуальним світом, має знижену самооцінку. Відчуває брак безпеки та стабільності. Має слабкі емоційні сімейні зв`язки.

Службою у справах дітей Харківської міської ради під час розгляду справи 18.02.2020 надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 . У вказаному висновку орган опіки та піклування встановив, що умови проживання за адресою ОСОБА_2 задовільні. При цьому, також встановлено зі слів матері, що малолітній син ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю. Батьки беруть участь у вихованні та лікуванні дитини.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що позивач та відповідач мають можливість утримувати малолітнього сина матеріально, забезпечити належні житлово-побутові умови для спільного проживання, однак між батьком і сином склалися міцні сімейні зв`язки, тому визначення місця проживання сина з батьком найбільш відповідає інтересам дитини. Позивач не надала суду переконливих доказів, що проживання сина разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дитини.

Апеляційний суд з такими висновками районного суду не погоджується, визнає їх помилковими, оскільки вони не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та постановлені з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батькипроживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі«М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге,у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції Українита законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що, вирішуючи спір у справі, що переглядається, суд першої інстанції не в повній мірі врахував наведені норми матеріального права та, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, дійшов помилкових висновків про визначення місця продживання малолітньої дитини з батьком, безпідставно відмовивши у таких позовних вимогах матері.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як у батька, так і в матері дитини будуть забезпечені всі необхідні умови для розвитку, навчання, виховання, проведення дозвілля. В умовах проживання з кожним із батьків дитина буде оточена піклуванням, турботою та любов`ю з повним дотриманням його потреб та інтересів. Дитина має беззаперечний зв`язок як з матір`ю, так і з батьком. На час надання органом опіки відповідного висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, з матір`ю, дитина фактично і проживала з нею, а тому зміна місця проживання дитини не може відповідати якнайкращим інтересам дитини без наявності обгрунтованих підстав для цього.

Тому колегія суддів визнає хибним висновок районного судущодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , при цьому безпідставно надавши йому перевагу, зважаючи на чоловічу стать дитини, тоді як ця обставина не є належним критерієм при вирішенні заявленого спору.

У суді першої інстанції встановлено, що між сторонами після розірвання шлюбу склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим кожен із них намагається маніпулювати дитиною, а відсутність конкретного постійного місця проживання дитини з одним із батьків створює для дитини психофізіологічний дискомфорт, що підтверджено висновком психолога.

У постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі №950/569/20ц у подібних правовідносинах Верховний Суд зауважив, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

На час ухвалення оскаржуваного рішення районним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Тому, враховуючи встановлені обстаивни справи, а саме, що кожним із батьків створено належні умови для виховання та розвитку дитини; обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину; дитина фактично проживає з матір`ю, а також враховуючи інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, з метою дотримання балансу між інтересами житини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини разом матір`ю, апеляційний суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 із матір`ю ОСОБА_2 . Таке рішення буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку.

При цьому колегія суддів враховує, що батько дитини, який, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку сина, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Під час апеляційного провадження колегією суддів встановлено, що у зв`язку з військовим вторгненням російської федерації в Україну та бойовими діями відповідачка з дитиною вимушена була евакуюватися з міста Харкова та в цей час вони знаходяться на території США, що підтверджується наданими ОСОБА_2 до апеляційного суду копіями закордонного паспорту з відповідними відомостями, довідки Департаменту Медичної Допомоги Штату Віпджинія від 03.10.2022.

У суді апеляційної інстанції позивач ці обставини підтвердив та пояснив, що був згоден на такі дії позивачки, на даний час підтримує зв`язок з дитиною.

На підтставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із постановленням нового про відмов у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367,368, 376 п.п.3,4, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Чеховою Ольгою Олександрівною, -задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2021 року -скасувати та постановити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.01.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов