Справа № 461/6057/21 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/816/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника Львівської міської ради Шагай О.О., представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Школяр О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання наймачем житлового приміщення.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що 25 квітня 1990 року на виконання рішення Виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 17 квітня 1990 року №162 його сину, ОСОБА_3 видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 . Вказує, що з 2015 року він заселився та проживав у вказаній квартирі разом зі своїм сином, що підтверджується відповідними актами. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його син, ОСОБА_3 , помер у зв`язку з чим він звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання його квартиронаймачем як члена сім`ї померлого сина на підставі ч.2 ст.64 та ч.2 ст. 106 ЖК України, однак йому було відмовлено та роз`яснено право на звернення до суду для вирішення даного питання.

Стверджує, що в березні 2019 року він звернувся з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада про визнання його наймачем квартири АДРЕСА_3 . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2019 року в задоволенні його позову було відмовлено з підстав відсутності порушеного права позивача. Постановою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року рішення скасовано, у задоволенні його позову відмовлено з підстав того, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради є неналежним відповідачем у справі.

Зазначає, що у березні 2021 року він звернувся до Львівської міської ради про визнання його квартиронаймачем як члена сім`ї померлого сина на підставі ч.2 ст.64 та ч.2 ст. 106 ЖК України, однак йому було відмовлено з тих підстав, що він не перебуває на квартирному обліку та зареєстрований за іншою адресою. Вважає, що таке формулювання відмови не свідчить про відсутність у нього права на визнання його наймачем спірної квартири, оскільки відповідно до ст. 106 ЖК України у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення будь-якому членові сім`ї належить право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Стверджує, що оскільки він правомірно заселився у спірну квартиру, з 2015 року постійно у ній проживає, утримує в належному стані, здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, відтак, користується правами та виконує обов`язки передбачені договором найму жилого приміщення. З наведених підстав просить визнати його наймачем квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів утримання спірної квартири є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться квитанції про сплату позивачем всіх комунальних послуг як за декілька років до смерті сина, так і по даний час. Вказує, що факт не перебування його на квартирному обліку немає жодного правового значення та не є підставою для висновку суду про відсутність у позивача права на визнання його наймачем спірної квартири. Апелянт стверджує, що текст і зміст статті 64 ЖК УРСР абсолютно не відповідає тому змісту, яким керувався суд при постановленні оскаржуваного рішення. Вважає, що в силу вимог ст. 64 ЖК УРСР він є членом сім`ї свого сина незалежно від факту їх спільного проживання.

Звертає увагу, що даний позов ним заявлено з двох окремих, самостійних правових підстав, перша з яких передбачена ст.ст. 64,65 ЖК УРСР, друга ст. 106 ЖК УРСР, однак будь-яких обгрунтувань незастосування ст. 106 ЖУ УРСР до даних правовідносин оскаржуване рішення суду не містить. Також апелянт вважає, що, обгрунтовуючи рішення суду фактом реєстрації позивача за іншою адресою, суд першої інстанції обмежив його права на визнання його наймачем квартири та грубо порушив вимоги ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Стверджує, що надані ним пояснення під час розгляду кримінальної справи не дають підстав для висновку про те, що саме у спірний період він не проживав у вказаній квартирі. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Шагай О.О., представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Школяр О.В. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач проживав разом з сином ОСОБА_3 , спірна квартира не була основним місцем його проживання, у якій позивач проживав періодично, відсутні докази ведення спільного господарства, а також врахував те, що позивач забезпечений іншим житлом, є співвласником іншої квартири, у якій зареєстрований та постійно проживає разом з дружиною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Стаття 64 ЖК України передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, який разом з ним проживає, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. А судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, визнання наймачем, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зазначено, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 162 від 17 квітня 1990 року ОСОБА_1 надано згоду на обмін квартири, а також вирішено оформити і видати ОСОБА_3 ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 видано ордер на жиле приміщення ГО № 005643, що підтверджується корінцем ордера.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.11.1965 року ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1 .

22 травня 1990 року ОСОБА_3 зареєстровано місце постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Цитадель центр» №4368 від 11.09.2017 року. У квартирі АДРЕСА_4 , зареєстрована одна особа - ОСОБА_3 . Стан квартири державна.

Згідно свідоцтва про про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті сина, ОСОБА_1 звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради з листом, в якому просив визнати його наймачем квартири АДРЕСА_3 , як члена сім`ї його померлого сина ОСОБА_3 .

Згідно відповіді Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 31- 810 від 20 лютого 2019 року ОСОБА_3 з 22 травня 1990 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 як основний квартиронаймач, ОСОБА_1 не був зареєстрований у вказаній квартирі.

Судом також безспірно встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_6 та зареєстрований у ній з 01 червня 1990 року, і з врахуванням цієї обставини суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання його наймачем квартири АДРЕСА_3 .

05.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся з листом до Львівської міської ради про визнання його квартиронаймачем, як члена сім`ї померлого сина - ОСОБА_3 (основного квартиронаймача) на підставі ч. 2. ст. 64, ч. 2 ст. 106 ЖК України, у відповідь на яке Львівська міська рада листом №2901/вих-149 від 26.03.2021 року покликаючись на те, що позивач не перебуває в Львівській міський раді на квартирному обліку та зареєстрований за іншою адресою, відмовила позивачу у визнанні його квартиронаймачем.

Крім того, як вбачається з свідоцтва про право власності від 09.09.2002 року № НОМЕР_3 , ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_6 , яка складається з двох кімнат житловою площею 27,90 кв.м. з кухнею та комунальними вигодами, загальна площа 49,60 кв.м. Квартира перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що позивач зберігає за собою постійне місце проживання у житловому приміщенні, належному йому та дружині на праві спільної сумісної власності.

Як на підставу для задоволення позову, ОСОБА_1 покликався на те, що він проживав разом з сином до дня його смерті, вів разом з ним спільне господарство.

Разом з тим, як вбачається з актів від 05.10.2017 року та 17.10.2017 року, підписаних мешканцями будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 періодично проживав з сином ОСОБА_3 у спірній квартирі, а також сплачував за сина комунальні послуги.

Суд вірно зазначив, що вказані акти підтверджують періодичність, а не постійність проживання позивача у спірній квартирі.

Даний факт підтверджується також вироком Галицького районного суду м. Львова від 19.02.2018 року, в якому зі свідчень ОСОБА_1 встановлено, що разом з сином вони не проживали.

Безспірних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 за життя сина, ОСОБА_3 , з його згоди вселився і постійно проживав разом з ним у спірній квартирі, позивач суду не надав.

Матеріалами справи також встановлено, що за час тимчасового перебування у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 не звертався із заявою про реєстрацію батька в спірній квартирі.

Відтак, встановивши, що ОСОБА_1 не довів факту набуття ним права користування спірним житлом у встановленому законом порядку, не надав доказів постійного проживання разом з сином до дня його смерті, у спірній квартирі зареєстрований не був, на час смерті сина (наймача ОСОБА_3 ) був зареєстрований та постійно проживав разом з дружиною за іншою адресою та забезпечений власним житлом, зберігає постійне місце проживання у квартирі, належній йому на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 здійснював оплату комунальних послуг, як за декілька років до смерті сина, так і по даний час, не можуть бути достатньою підставою для визнання його наймачем спірної квартири.

За змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача житлового приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому житловому приміщенні.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_6 з 01.06.1990 року, набули цю квартиру у спільну сумісну власність в процесі її безоплатної приватизації з державного житлового фонду, де він зареєстрований до часу розгляду справи, свідчить про те, що він зберігав за собою постійне місце проживання у цій квартирі.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_3 , не була постійним місцем проживання позивача, і що позивач зберігав за собою постійне місце проживання у квартирі, належній йому на праві спільної сумісної власності, відмовив позивачу у задоволенні позовної вимоги про визнання його наймачем спірної квартири.

Твердження апелянта про те, що його реєстрація за іншою адресою не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання його наймачем квартири АДРЕСА_3 , на думку колегії суддів не спростовує правильних висновків суду, оскільки не може бути визнано наймачем квартири особу, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.02.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк