Справа № 463/805/22 Головуючий у 1 інстанції: Яворський Н.І.
Провадження № 22-ц/811/1224/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» Хоп`яка В.З., представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська ізоляторна компанія» на рішення Личаківського районного суду м.Львова в складі судді Яворського Н.І. від 28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська ізоляторна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» №156- від 04.01.2022 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді пресувальника гарячого скла цеху скловаріння і виробітки скла ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія».

Стягнуто з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року, визначено податки і обов`язкові збори, що підлягають сплаті в дохід держави.

В решті вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудженої ОСОБА_1 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь держави 1 984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні вісімдесят копійок) судового збору, від сплати якого при зверненні до суду був звільнений позивач.

Стягнуто з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень нуль копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2022 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28.04.2022 року в цивільній справі № 463/805/22 (провадження № 2/463/889/22) та пункт 4 вказаного рішення суду викладено у наступній редакції: «Стягнути з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року в розмірі 81 653,61 грн. (вісімдесят одна тисяча шістсот п`ятдесят три гривні шістдесят одна копійка), визначити податки і обов`язкові збори, що підлягають сплаті в дохід держави».

Дане рішення оскаржило ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія».

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Вважають, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не досліджено належним чином всі обставини справи та прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» правомірно звільнило позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, зокрема, виконано усі передбачені законодавством вимоги у разі звільнення працівника відповідно до положень норми, а саме: прийнято рішення щодо скорочення штату і чисельності працівників шляхом прийняття відповідних наказів; попереджено позивача за 2 місяці в порядку передбаченому частиною першою статті 49-2 КЗпП України про зміни в організації праці і як наслідок скорочення штату і чисельності працівників; попередня згода на його звільнення не отримувалась, оскільки на підприємстві відсутній профспілковий орган та представник профспілки; з дня ознайомлення позивача про вивільнення (03.11.2022 року) і на день звільнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у відповідача не було можливості працевлаштувати позивача, оскільки жодної наявної та вакантної посади, яку можна було б запропонувати позивачу, враховуючи його освіту та кваліфікацію, на ТзОВ «ЛІК» не було.Також, вважають, що місцевим судом, задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку, не з`ясовано чи отримував позивач заробіток за місцем нової роботи, або допомоги по безробіттю.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що в судовому засіданні інтереси позивача захищала представниця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представниці позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заяви про уточнення позовних вимог, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 43 Конституції України, ст. 48 ЗУ «Про зайнятість населення», 36,40,42, 43,49-2,235 КЗпП України, 10, 12, 13, 76-80, 259, 263, 264, 273, 354, 355ЦПК України, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що на підставі наказу № 283 від 03.11.2021 року «Про зміни в організації праці і штатному розписі ТзОВ «ЛІК» було прийнято наказ № 197-к від 03.11.2021 року «Про вивільнення працівників», згідно положень пункту 1 якого було вирішено вивільнити посади згідно списку із звільненням з 04.01.2022 року працівників, в тому числі по цеху скловаріння і виробітку скла пресувальників гарячого скла 5 розряду - 10 працівників, в тому числі позивача ОСОБА_1 . Положеннями пункту 2 вказаного наказу вирішено здійснити вивільнення працівників згідно із затвердженими змінами в штатному розписі згідно з чинним законодавством, а саме: запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві. При вивільненні врахувати категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, а також працівників, яких не може бути звільнено у зв`язку із скороченням штату. Зміст наказу № 197 від 03.11.2021 р. було безпосередньо доведено до відома усіх працівників, посади яких скорочувались, у тому числі і до позивача ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис, датований 03.11.2021 року (а.с.11-13). Крім того, факт ознайомлення із вказаним наказом сторона позивача не оспорює та підтверджує. Судом встановлено, що на виконання наказу № 283 від 03.11.2021 року на підприємстві - ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» наказом № 199-к від 04.11.2021 року була створена комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення. Представлений висновок комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, оформлений протоколом засідання комісії від 30.12.2022 року, копія якого долучена до матеріалів справи, згідно якого було встановлено, що позивач ОСОБА_1 не має переважного права на залишення на роботі і щодо нього не встановлено обмеження на звільнення, суд в частині позивача ОСОБА_1 вважав передчасним та таким, що прийнятий без врахування зазначених у ст.42 КЗпП України вимог. Зазначену в ньому інформація (в колонці «Коментар») щодо характеристики особи позивача ОСОБА_1 «зневажливий до колег та керівництва, конфліктний, нелояльний та скандальний працівник» суд вважав такою, що зводиться до суб`єктивних та негативних суджень оціночного характеру, а також є голослівною, оскільки непідтверджена жодними доказами. Ухвалюючи рішення суд виходив з наступного. Звільнення позивача хоч і здійснено за наявності для цього чітко передбаченої законодавством та обґрунтованої відповідними обставинами та доказами правової підстави (зміни в організації виробництва та праці у формі скорочення чисельності), однак з порушенням передбаченого законом порядку та без дотримання процедури вивільнення працівника - позивача ОСОБА_1 , а саме: в порушення вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу іншої наявної та вакантної, як на момент попередження про звільнення, так і на момент самого звільнення роботи, що відтак свідчить про порушення зазначених гарантій позивача, що підлягають застосовуванню під час реалізації процедури звільнення працівника, та відповідно тягне за собою поновлення порушених прав працівника. А тому вказану позовну вимогу про поновлення на роботі суд задовольнив у зв`язку із обґрунтованістю. Поряд з цим, так як із позовною вимогою про поновлення на роботі тісно пов`язана за своєю суттю вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, і хоч така в межах даної справи не заявлялась, однак з урахуванням того факту, що поновлення на роботі неможливе без скасування наказу про звільнення та з метою ефективного та належного захисту порушених трудових прав позивача, підлягає вирішенню судом по суті в даній справі також. Вказане, на думку суду, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки як зазначено вище така тісно пов`язана із вимогою про поновлення на роботі, а також законності вказаного наказу надано правову оцінку в межах цієї справи. З наведених підстав суд вважав за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» №156- від 04.01.2022 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У вимозі про зобов`язання ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за №49 щодо звільнення з роботи у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці скорочення чисельності працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (наказ №156- від 04.01.2022 року), скасувати відповідний кадровий наказ та видати новий про поновлення працівника на роботі суд відмовив виходячи з наступного. Згідно представленого стороною позивача розрахунку, який стороною відповідача не спростований і суд надає такому віри, заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи перед звільненням становить 20960,65 грн. за листопад 2021 року та 24517,32 грн. за грудень 2021 року, при цьому середньоденний заробіток становить 1033,59 грн. = (20960,65 грн.+ 24517,32 грн.)/ (22+22). Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільнення за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року (79 днів) становить 81 653,61 грн. У зв`язку із поновленням позивача на роботі суд вважав за необхідне стягнути з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року, визначити податки і обов`язкові збори, що підлягають сплаті в дохід держави. Зважаючи на вищенаведені положення законодавства та положення судової практики Верховного Суду, суд вважав документально підтвердженими витрати позивача ОСОБА_1 за надану професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., зокрема обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягають розподілу за результатами розгляду даної справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено позивачем, чи тільки має бути сплачено. Вказані висновки суду стверджуються долученими позивачем до матеріалів справи письмовими документами: копіями договору-дорученням про надання правової допомоги №1745 від 10.01.2022 року, актувиконаних робіт від 18.04.2022 року,а також копіями квитанцій від 21.02.2022 року та від 18.04.2022 року про оплату за надані правові послуги на загальну суму 10 000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону та практиці суду касаційної інстанції, яка повинна бути врахована при застосуванні норм права в аналогічних правовідносинах.

31.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська ізоляторна компанія» у якому просив з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

- поновити ОСОБА_1 на посаді пресувальника гарячого скла у ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія»;

- зобов`язати ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за №49 щодо звільнення з роботи у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці скорочення чисельності працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (наказ №156- від 04.01.2022 року), скасувати відповідний кадровий наказ та видати новий про поновлення працівника на роботі;

- виплатити ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням у розмірі 81653,61 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 7.11.2016 року згідно наказу №96 від 04.11.2016 року був прийнятий на роботу у ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» у цех скловаріння і виробітки скла на посаду пресувальника гарячого скла 4 розряду. Поряд з цим, наказом №156- від 04.01.2022 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці скорочення чисельності працівників. Оскаржуваний Наказ №156- від 04.01.2022 року та відповідно своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його звільнення було здійснено без дотримання та з грубим порушенням, передбаченої законом процедури для звільнення особи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також з порушенням передбаченого ст.43 Конституції України права позивача на працю. Зокрема, стверджуючи про незаконність свого звільнення позивач ОСОБА_1 покликається на те, що відповідачем було порушено порядок вивільнення працівника, а саме: в порушення вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу іншої наявної та вакантної, як на момент попередження про звільнення, так і на момент самого звільнення роботи. І тим самим не виконано вимоги п.2 наказу №197-к від 03.11.2021 року щодо необхідності запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві, зі змістом якого ознайомлено позивача ОСОБА_1 . Вважає, що виконав в повному обсязі обов`язок щодо пропозиції усіх вакантних посад, позивач у відповіді на відзив підтвердив факт написання 30.12.2021 року заяви про переведення на посаду слюсара-ремонтника 4 розряду в ремонтно-механічну дільницю СЕМ з 04.01.2022 року. Однак, зазначив, що оскільки така заява щодо конкретної посади ним написана за ч іткою вказівкою представника відповідача (начальника цеху) без попереднього повідомлення та ознайомлення зі списком усіх вакантних посад, а також без реалізації позивачем права вибору такої, а відтак не може вважатися підтвердженням того, що позивача повідомлено про усі вакантні посади та про обрання останнім відповідної вакантної посади. У зв`язку з наведеним внесений у трудову книжку на підставі оскаржуваного наказу запис №49 від 05.01.2022 року позивач вважає помилковим та таким, що підлягає виправленню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Також, Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Крім цього, відповідно статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказане, відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України у справах № 6-1723цс17 та № 6-1264цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, на підставі наказу керівника ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» №96 від 4.11.2016 року ОСОБА_1 з 7.11.2016 року прийнято на роботу в ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» у цех скловаріння і виробітки скла на посаду пресувальника гарячого скла 4 розряду (а.с.10). Вказане також стверджується відомостями трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.8-9)

Наказом №156- від 04.01.2022 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади пресувальника гарячого скла у цеху скловаріння і виробітки скла ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці скорочення чисельності працівників. Як вбачається із вказаного наказу підставою прийняття такого був наказ №283 від 03.11.2021 року (а.с.16).

Згідно оскаржуваного наказу №156- від 04.01.2022 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу №156- від 04.01.2022 року зміни в організації виробництва і праці ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» мали місце у формі скорочення чисельності працівників підприємства.

Згідно долученої до матеріалів справи копії наказу генерального директора ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» № 283 від 03.11.2021 року «Про зміни в організації праці і штатному розписі ТзОВ «ЛІК», у зв`язку з проведенням реконструкції і модернізації скловарного виробництва з 01-04.2022 року і відповідно відсутністю напівфабрикату скло деталі у необхідному асортименті, з метою забезпечення ефективності складального виробництва та продуктивності праці підприємства в цілому, досягненням доведених показників фінансово-господарської діяльності, прийнято рішення з 04.01.2022 року провести зміни в штатному розписі ТзОВ «ЛІК», а саме: ліквідувати 85 штатних одиниць посад працівників підприємства, в тому числі у цеху скловаріння і виробітку скла 53 шт. од., з яких пресувальник гарячого скла 5 розряду - 10 шт. од. (а.с.14-15).

Судом першої інстанції правильно вказано на те, що згідно матеріалів справи та наданих в судовому засіданні пояснень жодна із сторін спору не оспорює факту наявності зміни в організації виробництва і праці ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» у формі скорочення чисельності працівників підприємства. Більше того, кожна із сторін у поданих письмових заявах по суті спору стверджує про те, що такі зміни відбулись, питання про неправомірність таких не порушує в межах даної справи.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції правильно вважав такими, що не підлягають доказуванню обставини наявності зміни в організації виробництва і праці ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» у формі скорочення чисельності працівників підприємства, оскільки такі визнаються учасниками справи та суд відповідно не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі наказу № 283 від 03.11.2021 року «Про зміни в організації праці і штатному розписі ТзОВ «ЛІК» було прийнято наказ № 197-к від 03.11.2021 року «Про вивільнення працівників», згідно положень пункту 1 якого було вирішено вивільнити посади згідно списку із звільненням з 04.01.2022 року працівників, в тому числі по цеху скловаріння і виробітку скла пресувальників гарячого скла 5 розряду 10 працівників, в тому числі позивача ОСОБА_1 .

Положеннями пункту 2 вказаного наказу вирішено здійснити вивільнення працівників згідно із затвердженими змінами в штатному розписі згідно з чинним законодавством, а саме: запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві. При вивільненні врахувати категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, а також працівників, яких не може бути звільнено у зв`язку із скороченням штату.

Зміст наказу № 197 від 03.11.2021 р. було безпосередньо доведено до відома усіх працівників, посади яких скорочувались, у тому числі і до позивача ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис, датований 03.11.2021 року (а.с.11-13).

Крім того, факт ознайомлення із вказаним наказом сторона позивача не оспорює та підтверджує.

Сторона відповідача, стверджуючи про законність звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи, стверджує про те, що в період з 01.11.2021р. по 04.01.2022 р. на підприємстві були наявні наступні вакансії: менеджер (з логістики); електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду; електрогазозварник 5 розряду; слюсар з аварійно-відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду.

Однак, з врахуванням кваліфікаційних вимог, яким повинна відповідати особа, яка претендує на зайняття таких посад, та враховуючи інформацію, наявну в особовій картці та особовому листі по обліку кадрів ОСОБА_1 , згідно яких у позивача: повна загальна середня освіта і він працював на ряді підприємств за спеціальностями: токар 2 розряду, скловар 6 розряду, виробничим майстром, охоронником, видувальником, відповідачем на підставі аналізу наявної інформації було зроблено висновок про те, що в позивача немає відповідної освіти та кваліфікації для працевлаштування на вакансії менеджера з логістики, електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду, електрозварника 5 розряду чи слюсаря з аварійно-відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду. А тому відповідно зазначені 4 вакансії позивачу ОСОБА_1 взагалі не пропонувались.

В частині зазначених відповідачем чотирьох вакансій: менеджер (з логістики); електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду; електрогазозварник 5 розряду; слюсар з аварійно-відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду, які позивачу не пропонувались, суд правильно вважав обґрунтованими покликання сторони відповідача на те, що позивач не відповідає освітнім та кваліфікаційним вимогам, якими повинна володіти особа, яка претендує на зайняття вказаних посад.

Зокрема, відповідно до п. 31 розділу 1 випуску 1 «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 29.12.2004р. № 336 та п. 6 Посадової інструкції менеджера з логістики, затвердженої генеральним директором ТзОВ «ЛІК» 13.09.2007р. - кваліфікаційні вимоги до менеджера з логістики: «Повна вища освіта напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), або повна вища освіта (спеціаліст, магістр), стаж роботи за фахом - не менше 2 років та післядипломна освіта за напрямком «Менеджмент»».Згідно п 30 розділу 2 випуску 1 «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики України 29.12.2004р. № 336 та п. 6 Робочої інструкції електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду, генеральним директором ТзОВ «ЛІК» 02.01.2021р. - кваліфікаційні вимоги до електромонтера з ремонтута обслуговування електроустаткування 5 розряду: «Професійно-технічна освіта. Підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розрядку не менше 1 року. Група електробезпеки до 1000 В і більше». В силу п.4 розділу «Зварювання металу» книги 1 частини 2 випуску 42 «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженого наказом Міністерством промислової політики України від 22 березня 2007 року №120 та п.6 Робочої інструкції електрогазозварника 5 розряду кваліфікаційні вимоги до електрогазозварника 5 розряду: «Професійно-технічна освіта. Підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією електрогазозварник 5 розряду не менше 1 року. Група електробезпеки до 1000 В і більше». Відповідно до п. 7 розділу «Робітники» видання друге випуску 63 «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 23 грудня 1999 р. № 290-285 та п. 6 Робочої інструкції слюсаря з аварійно-відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду, затвердженої генеральним директором ТзОВ «ЛІК» 15.01.2021р. кваліфікаційні вимоги до слюсаря з аварійно- відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду: «Професійно-технічна освіта. Підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією слюсаря з аварійно- відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду не менше 1 року. Допуск до виконання газонебезпечних робіт».

Оскільки згідно інформації, наявної в особовій картці та особовому листку по обліку кадрів ОСОБА_1 вбачається, що в нього повна загальна середня освіта і він працював на ряді підприємств за спеціальностями: токар 2 розряду, скловар 6 розряду, виробничим майстром, охоронником, видувальником, суд правильно вважав обґрунтованими покликання сторони відповідача про те, що позивач ОСОБА_1 не відповідає освітнім та кваліфікаційним вимогам аби займати посаду менеджера (з логістики); електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду; електрогазозварника 5 розряду; слюсаря з аварійно-відбудовних робіт у газовому господарстві 5 розряду.

Сторона відповідача також зазначає про те, що на виконання вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України позивачу були запропоновані посади працівників, які відповідали його кваліфікації і вводились на підприємстві з 4.01.2022 року. Факт пропозиції та ознайомлення позивача із таким переліком, а також обрання позивачем із запропонованого переліку посади слюсаря-ремонтника 4 розряду в ремонтно-механічну дільницю СЕМ, на думку сторони відповідача, стверджується написанням 30.12.2021 року позивачем заяви про переведення його на зазначену посаду з 04.01.2022 року.

Однак, зазначені покликання сторони відповідача суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами.

В матеріалах справи наявна копія заяви, датована 30.12.2021 року та підписана позивачем ОСОБА_1 з проханням перевести з 04.01.2022 року останнього на посаду слюсаря-ремонтника 4 розряду в ремонтно-механічну дільницю СЕМ (а.с.62).

Факт написання такої заяви позивач не оспорює, навпаки, підтвердив, що дійсно таку написав, однак за вказівкою представника відповідача (начальника цеху). При цьому, зазначена посада була йому названа одна, жодного переліку з вакантними посадами йому не повідомляли та не ознайомлювали з таким, а відтак свого права на вибір посади із переліку, який запропоновано не було, він не реалізував.

Судом першої інстанції правильно вказано на те, що відповідачем не представлено суду ні переліку посад, які пропонувались позивачу, ні доказів на підтвердження факту належного ознайомлення позивача із таким переліком. Аналогічно ні такого переліку, ані доказів на підтвердження факту належного ознайомлення позивача із таким переліком не надано і суду апеляційної інстанції.

Долучену до матеріалів справи стороною відповідача копію протоколу зборів зміни №1 та №2 працівників цеху скловаріння і виробітки скла ТзОВ «ЛІК» від 04.11.2021 року (а.с.121-122), як доказ на підтвердження належного повідомлення, в тому числі позивача ОСОБА_1 , із переліком вакантних посад, які вводяться із 04.01.2022 року згідно наказу №283 від 03.11.2021 року, суд першої інстанції правильно вважав неналежним доказом у справі, тобто таким, що не містить інформації щодо предмета доказування. Більше того, наявна в такому протоколі інформація підтверджує покликання позивача про те, що з переліком ознайомлений не був. Оскільки, як зазначено у протоколі, було вирішено розмістити наказ №283 від 03.11.2021 року для детального ознайомлення на дошці оголошень в приміщенні прохідної, що, на думку суду, не відповідає встановленій практиці ознайомлення з наказами під розпис. Доказів на підтвердження того, що позивача було ознайомлено з таким наказом під розписку матеріали справи не містять та стороною відповідача не представлено.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що свого законодавчо закріпленого в частині другій статті 40, частині третій статті 49-2 КЗпП України обов`язку щодо працевлаштування працівника позивача ОСОБА_1 , відповідач не виконав, оскільки не запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, і тим самим не виконав вимоги п.2 наказу №197-к від 03.11.2021 року щодо необхідності запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві.

Оскільки відповідачем не було запропоновано позивачу списку усіх вакантних посад та не ознайомлено з таким, то суд правильно вважав передчасними й висновки відповідача про відсутність у позивача переважного права щодо залишення на роботі, оскільки про наявність в особи переваженого права можна стверджувати лише після пропозиції та належного ознайомлення позивача із вакантними посадами.

Змінені доводи апелянта порівняно із тими, які були наведені у суді першої інстанції про те, що на підприємстві не вводилося з 4.01.2022 року нових посад, які б міг займати позивач та йому помилково запропоновано написати заяву на заміщення посади слюсаря-ремонтника 4 розряду в ремонтно-механічну дільницю СЕМ, яку він в силу відсутності кваліфікації, також, зайняти не міг, колегія суддів до уваги не бере, оскільки представником відповідача не було наведено поважних підстав для зміни своїх доводів порівняно із наданими у суді першої інстанції, а, крім цього, такі є голослівними за відсутності переліку посад, які вводилися на підприємстві з 4.01.2022 року.

З матеріалів справи, також, вбачається, що на виконання наказу № 283 від 03.11.2021 року на підприємстві ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» наказом № 199-к від 04.11.2021 року була створена комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення (а.с.55).

Представлений висновок комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, оформлений протоколом засідання комісії від 30.12.2022 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.57-58), згідно якого було встановлено, що позивач ОСОБА_1 не має переважного права на залишення на роботі і щодо нього не встановлено обмеження на звільнення, суд першої інстанції в частині позивача ОСОБА_1 правильно вважав передчасним та таким, що прийнятий без врахування зазначених у ст.42 КЗпП України вимог.

Зазначену в ньому інформація (в колонці «Коментар») щодо характеристики особи позивача ОСОБА_1 «зневажливий до колег та керівництва, конфліктний, нелояльний та скандальний працівник» суд першої інстанції, також, правильно вважав такою, що зводиться до суб`єктивних та негативних суджень оціночного характеру, а також є голослівною, оскільки непідтверджена жодними доказами. Представлені стороною відповідача копії характеристики позивача ОСОБА_1 , доповідної записки та заяв працівників правильно не враховано судом першої інстанції, як такі, що належними доказами на підтвердження вказаних покликань сторони відповідача, також, не є. Оскільки зазначена у доповідній записці та заявах інформація не знайшла свого підтвердження, службові розслідування за викладеними у таких документах фактами не проведено, результатів суду не повідомлено. Відомостей про те, що позивач притягався до дисциплінарної відповідальності за ніби-то зазначену у вказаних документах негідну поведінку судам обох інстанцій, також, не представлено. А тому представлення таких стороною відповідача суд першої інстанції правильно розцінив, як спробу дискредитації особи позивача.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що звільнення позивача хоч і здійснено за наявності для цього чітко передбаченої законодавством та обґрунтованої відповідними обставинами та доказами правової підстави (зміни в організації виробництва та праці у формі скорочення чисельності), однак з порушенням передбаченого законом порядку та без дотримання процедури вивільнення працівника позивача ОСОБА_1 , а саме: в порушення вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу іншої наявної та вакантної, як на момент попередження про звільнення, так і на момент самого звільнення роботи, що відтак свідчить про порушення зазначених гарантій позивача, що підлягають застосовуванню під час реалізації процедури звільнення працівника, та відповідно тягне за собою поновлення порушених прав працівника шляхом поновлення його на роботі.

Відповідно, судом першої інстанції, як наслідок, правильно задоволено і позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з ТзОВ «Львівська ізоляторна компанія» на користь ОСОБА_1 за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року, виходячи з розрахунку, зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно представленого стороною позивача розрахунку (а.с.102-103), який стороною відповідача не спростований і суд надає такому віри, заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи перед звільненням становить 20960,65 грн. за листопад 2021 року та 24517,32 грн. за грудень 2021 року, при цьому середньоденний заробіток становить 1033,59 грн. = (20960,65 грн.+ 24517,32 грн.)/ (22+22). Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільнення за період з 05 січня 2022 року по 28 квітня 2022 року (79 днів) становить 81 653,61 грн.

Зважаючи на вказане, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення.

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська ізоляторна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра