АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року

м. Чернівці

справа № 725/5562/22

провадження 822/97/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 листопада 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 14 січня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

За період шлюбу відповідачем, в інтересах сім`ї, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору про сплату внесків у ОК «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» №888.12.1.006 від 08 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОК ЖБК «Стокгольм».

Вказує, що разом із відповідачем в ОК ЖБК «Стокгольм» було сплачено внески, відповідно до договору № 888.12.1.006 про сплату внесків у ОК «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» від 08 березня 2020 року на суму 678440 гривень.

Вважає, що оскільки договір про сплату внесків ОК «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» серія та номер: 888.12.1.006 від 08 березня 2018 року був укладений відповідачем та реєстрація права власності відбулася в період перебування в шлюбі, кошти на фінансування об`єкту інвестування вносились за спільні кошти, а тому вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; припинити право спільної сумісної власності на вказану квартиру та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 згаданої квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а також судом не можливо встановити обсяг спільно нажитого майна подружжям.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі обставини, що мають значення для справи, допустивши порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам, які знаходяться у цивільній справі № 727/8439/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Спірна квартира набута сторонами за час перебування у шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, апеляційний суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» 08 березня 2018 року було укладено договір про сплату внесків у ОК «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» №888.12.1.006.

Відповідно п. 1.1. даного договору, ЖБК зобов`язалося організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки :32:002:0008 в м. Чернівці, Чернівецької області, за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ЖБК, здати його в експлуатацію, передати учаснику приміщення, обумовлене цим договором та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього.

Відповідно до п.1,5 цього ж договору - об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки :32:002:0008 та передається з наступними характеристиками: об`єкт нерухомості- квартира; секція- 12; поверх -9; загальна площа 53,77 кв.м. ( а.с. 14-21).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру, загальною площею 57,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_2 ( приватна власність ) 12 вересня 2022 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів реєстрації шлюбу, а тому не можливо встановити обсяг спільно нажитого майна подружжям та з`ясовувати час придбання зазначеного майна.

Однак, вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №23 від 14 січня 2015 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 листопада 2022 року.

Під час шлюбу між ОСОБА_2 та ОК «Житлово-будівельний кооператив «Стокгольм» 08 березня 2018 року було укладено договір про сплату внесків у житлово-будівельний кооператив.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру, загальною площею 57,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_2 12 вересня 2022 року.

Отже, спірна квартира набута сторонами за час перебування у шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, апеляційний суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Щодо позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру слід зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20-ц зроблено висновок, що вимога про припинення права спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 є неефективним способом захисту, а тому у задоволенні її слід відмовити.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

За подання апеляційної скарги апелянт сплатив 5422 гривень 40 копійок, що підтверджується квитанцією (а.с.80).

З огляду на зазначене, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5422 гривень 40 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 листопада 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57, 3 квадратних метри, житловою площею 36, 8 квадратних метри спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57.30 кв.м, житловою площею 36.8 кв.м.

У задоволенні позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності на зазначену квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5422 гривень 40 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 27 січня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

І.М. Литвинюк