КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4977/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 752/5915/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначає, що з 04.10.2014 року ОСОБА_1 почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в орендованій квартирі, однак активно шукали житло, щоб придбати його для спільного подальшого проживання. За час спільного проживання у сторін по справі народилась дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім позивача, відповідача, спільного сина ОСОБА_5 , в квартирі АДРЕСА_1 з ними також проживає донька позивача від першого шлюбу, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та мати відповідача - ОСОБА_7 . На той час позивач працювала директором ТОВ «К7».

04.12.2015 року позивач з відповідачем за спільні кошти придбали п?ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу вартість квартири становила 901 800 грн. та за спільною домовленістю сторін була оформлена на відповідача. Сторони виконали у вказаній квартирі вартісний ремонт. Відповідач витратив сімейні заощадження в розмірі 5 388 800 грн. не на потреби сім`ї та вніс за рахунок спільних коштів сторін по справі частку в статутний капітал ТОВ «АК-РА» в розмірі 1 000 000 грн., яку 05.03.2020 відчужив. Зауважила, що з жовтня 2014 та по теперішній час позивач з відповідачем проживають однією сім`єю, як чоловік та дружина, мають шлюбні відносини, притаманні подружжю, ведуть спільне господарство. Позивач зазначає, що спільно набуте майно складається з: п?ятикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; грошових коштів у розмірі 5 388 800 грн.; частки у статутному капіталі ТОВ «АК-РА» в розмірі 1 000 000 грн. Сторони по справі не дійшли взаємної згоди щодо поділу майна та грошових коштів, а відповідач відмовляється від позасудового врегулювання спору.

Враховуючи викладене, позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просить:

- встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно:

- п?ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00;

- грошові кошти в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00;

- грошові кошти в розмірі 5388800 грн., що були витрачені ОСОБА_3 не на потреби сім`ї та не з метою, з якою були взяті ним з сімейного бюджету;

- грошові кошти в розмірі 1000000 грн., що є часткою в статутному капіталі ТОВ «АР-КА», внесеною ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів сторін по справі;

- поділити спільне сумісне майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя, відступивши від засад рівності сторін наступним чином:

- визнати на ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 5388800 грн.; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 1000000 грн.;

- визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; право власності на 1/3 частку, грошових коштів в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 5388800 грн.; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 1000000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 17534647,90 грн., що становить грошовий еквівалент 2/3 часток грошових коштів, визначених в п.п. 3.2-3.4 позовних вимог;

- зобов`язати ОСОБА_3 перерахувати на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 17534647,90 грн. на банківський рахунок;

- покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач проживала з відповідачем однією сім`єю з жовтня 2014 року. Сторони даного спору мали відносини, притаманні подружжю, вели спільне господарство, маючи спільний сімейний бюджет та побут, наявність спільних витрат, придбавали майно для спільного користування за спільні сумісні кошти, спільно брали участь у витратах на утримання житла, витрат на проведення ремонту житла, а отже були сім`єю. Зауважує, що у позивача та відповідача є спільний малолітній син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син був народжений у період сімейного життя з відповідачем. Перебуваючи у цивільному шлюбі з відповідачем, позивач ще була у формально зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.03.2015 р. був розірваний. Дане рішення суду набрало законної сили 24.03.2015 р. Вказує, що за наявності формально зареєстрованого шлюбу між позивачем та ОСОБА_8 , жодних відносин притаманних сім`ї між ними не було, починаючи ще з 2010 року. Єдиною обставиною, що їх об`єднувала, були спільні діти - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проживали разом з нею та відповідачем однією сім`єю. З урахуванням норм ст. 74 СК України, 04.11.2021 р. позивачем до суду було подано заяву про зміну предмета позову з проханням, серед іншого, встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 24.03.2015 р. по 29.02.2020 р.

Проте, судом першої інстанції не надано оцінки доказам проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного побуту, наявності спільного бюджету, виконання взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю тощо, які містяться в матеріалах справи.

Вказує, що судом першої інстанції було задоволено клопотання про виклик свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які можуть підтвердити факт спільного проживання однією сім`єю. Судове засідання, на яке викликались свідки, було призначене вже після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. З міркувань власної безпеки та безпеки своєї сім`ї, зазначені вище особи виїхали за кордон. З метою реалізації свого права на заслуховування свідків та доведення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, представником позивача було надіслано до суду заяву про участь у судовому засіданні вказаних осіб в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Однак, ухвалою суду від 12.09.2022 року у задоволенні такої заяви було відмовлено. З огляду на зазначене, під час судового розгляду справи, позивач просила суд першої інстанції врахувати та взяти до уваги нотаріально посвідчені Афідевіти свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які наявні в матеріалах справи. Натомість, жодного доказу, що був наданий позивачем на підтвердження власної позиції, судом не було взято до уваги, що свідчить про порушення принципу змагальності та рівності сторін.

Крім того, позивачем були також надані докази наявності довірливих та близьких відносин між позивачем та відповідачем, у період сімейного життя, зокрема, довіреність, якою відповідач уповноважував позивача бути представником у будь-яких установах банку на території України з правом користуватися та розпоряджатися наданими йому індивідуальними сейфами в будь-якій установі банку на території України та довіреність на представлення інтересів відповідача у банківських установах з правом користування та розпорядження на свій власний розсуд будь-якими індивідуальними сейфами, що знаходяться в AT «Таскомбанк». З даних документів слідує, що всі аргументи відповідача на рахунок того, що він не мав жодних відносин з позивачем, або ж що окрім спільного сина їх нічого не пов`язувало, не відповідає дійсності. З метою встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на фотокартки, наявні в матеріалах справи за різний період часу, починаючи з 01.01.2015 р. (зі святкування першого сімейного нового року).

Крім того, сам ОСОБА_3 визнав факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_1 з жовтня 2014 року в поясненнях від 05.03.2020 р. наданих слідчому СВ Голосіївського УП ГУНП України в м. Києві, наданих за фактом сімейної сварки, яка відбулася 18.02.2020 року. Звертає увагу на показання ОСОБА_7 , яка була допитана у якості свідка по справі про адміністративне правопорушення №752/23372/21. Проте, жоден з вищевказаних доказів судом не досліджено та правової оцінки не надано.

Також, в матеріалах справи наявні беззаперечні докази ведення спільного господарства відповідачем та позивачем, зокрема, заява про приєднання до публічного договору про надання телекомунікаційних послуг від 13.10.2017 р. за адресою спірної квартири, договори №229/км від 11.02.19 р., №192/км від 20.11.17 р., №244/км від 09.09.19 р. з агентством «Бджілка» укладені саме ОСОБА_1 на надання послуг з пошуку хатньої робітниці за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_14 , яка була наймана хатньою робітницею за вищевказаним договором №229/км від 11.02.2019 р. працювала у сім`ї сторін з 11.02.2018 р. по 30.03.2020 р., а тому була безпосереднім свідком їх сімейного життя, що підтверджує в нотаріально посвідченому афідевіті. Звертає увагу на пояснення, викладені у афідевіті ОСОБА_15 - консьєржа у будинку за адресою АДРЕСА_3 .

Вважає, що позивачем було надано достатню кількість беззаперечних доказів на підтвердження обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачем, проте, суд першої інстанції не надав правової оцінки жодному з зазначених вище доказів, чим порушив право позивача на доведення своєї позиції, та на справедливий, неупереджений розгляд справи.

Крім того, суд не прийняв до уваги та не надав належної правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, які підтверджують участь позивача в проведенні ремонту та облаштуванні спірної квартири та свідчать про існування між сторонами відносин, притаманних подружжю (ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та побуту, придбання майна за спільні сумісні кошти/спільною працею, а саме: скріншоти повідомлень в месенджерах позивача з відповідальними особами, які займалися декором, підбором гардин, ролетів і т.д. в спірній квартирі, афідевіт ОСОБА_16 - особи, яка в період з вересня 2016 р. по квітень 2017 р. працювала маляром в бригаді, що здійснювала ремонт в спірній квартирі, афідевіт ОСОБА_17 , який був виконробом, зокрема, здійснював та контролював проведення ремонтних робіт в спірній квартирі.

Також, в матеріалах справи наявні докази на підтвердження наявності у позивача заощаджень, які дозволяли їй вкластися у придбання квартири та проведення ремонту, а саме довідки про дохід позивача, відповідно до яких, загалом позивачем було заощаджено з офіційно отриманих доходів понад 1 млн. грн., що дозволяло їй вкластися не лише в придбання спірної квартири, а й в проведення ремонту. Висновки суду першої інстанції стосовно недоведеності своєї фінансової участі у придбанні спірного майна суперечать наявним в матеріалах справи доказам, які навіть не оцінювались.

Посилається на те, в 2019 році ОСОБА_3 вирішив заснувати з ОСОБА_18 ТОВ «АК-РА» та вкласти кошти в будівництво багатоквартирного будинку, з метою подальшого продажу квартир та отримання прибутку. На сімейній нараді сторони вирішили вкласти в створення товариства кошти з сімейного бюджету у розмірі 6 388 800 грн., які були взяті ОСОБА_3 з сейфу, доступ до якого був також і у позивача. Проте, як згодом з`ясувалося, до статутного капіталу ТОВ «АК-РА» відповідачем було внесено не 6 388 800 грн., як було взято з сімейного бюджету, а лише 800 000 грн. Таким чином, відповідач став володіти часткою у розмірі 40% статутного капіталу ТОВ «АК-РА». Доля решти грошей у сумі 5588 800 грн. досі невідома, ОСОБА_3 використав їх в невідомих цілях і не на потреби сім`ї. 24.07.2019 р. відповідач придбав ще 10% частки статутного капіталу ТОВ «АК-РА», в результаті чого його частка стала складати 50% статутного капіталу товариства, що в грошовому еквіваленті становила 1 000 000 грн. Тобто, ОСОБА_19 та відповідач мали по 50% статутного капіталу ТОВ «АК-РА».

Всі заощадження, які знаходилися у сейфі, накопичувалися доволі довгий час та за великих зусиль. Відповідач кошти у сумі 5 588 800 грн. так і не повернув до сейфу. 05.03.2020 року, після появи між сторонами недовіри та погіршення стосунків, відповідач вирішив здійснити продаж належної йому частки у розмірі 50% статутного капіталу ТОВ «АК-РА» (1 000 000 грн.) іншому учаснику ОСОБА_20 та вийти зі складу товариства. У зв`язку з чим, у розпорядженні ОСОБА_21 знаходяться кошти у сумі приблизно 1 000 000 грн., отримані ним за продаж своєї частки у ТОВ «АК-РА».

Вважає, що в матеріалах справи є достатні підстави для відступлення від засад рівності часток та ухвалення рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у розмірі 2/3 частки.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що враховуючи зміст зазначених письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_3 . Однак, вимога про поділ будинку не заявлялася позивачем. ОСОБА_1 , серед іншого, зверталася з позовною вимогою про поділ спірної квартири АДРЕСА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_22 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 не доведено жодними належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами ні факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ні ведення спільного господарства, ні наявності спільного бюджету і спільних витрат, ні наявності взаємних прав та обов`язків як у подружжя як в період з 04 жовтня 2014 року, так і в період з 24 березня 2015 року. Факт народження спільного сина, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , не є доказом факту проживання однією сім`єю та ведення сторонами саме спільного господарства. Відповідач закінчив оформлення своїх речових прав на квартиру 04 грудня 2015 року, однак така квартира не була придатна для проживання в ній, оскільки потребувала ремонту та облаштування, яке тривало до середини осені 2017 року. Відповідачем самостійно і одноособово було вкладено значну кількість коштів для проведення ремонтних робіт та закупівлі необхідної техніки та меблів у цю квартиру. Ремонтні роботи тривали значний час, зокрема, як вбачається з тих же чеків, накладних, рахунків тощо, облаштування квартири закінчилось не раніше вересня 2017 року. Місце проживання спільного сина було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_4 лише 15 квітня 2016 року.

Вказує, що документи, на які позивач посилається як на докази на підтвердження, начебто, ведення спільного господарства позивачем та відповідачем, є неналежними, недостовірними та недостатніми, та подані позивачем з порушенням вимог чинного процесуального законодавства без наявності поважних на те підстав.

Сторони не могли проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період ні з 04 жовтня 2014 року, ні з 24 березня 2015 року, оскільки відповідач з 20.02.2013 року по 03.12.2015 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_5 , що знаходиться в Солом`янському районі міста Києва. Крім того, після зняття з реєстрації з місця проживання за вказаною адресою відповідач надалі проживав за вказаною адресою до моменту його переїзду у відремонтовану квартиру АДРЕСА_4 . Вказані обставини підтверджуються копією паспорта відповідача, копією заяви ОСОБА_23 , посвідченої нотаріально, показаннями ОСОБА_23 як свідка, наданими безпосередньо в судовому засіданні, яке відбулось 15.09.2022 року.

Також, не могли бути прийняті до уваги судом заяви (афідевіти), начебто, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки їх показання не були надані безпосередньо суду першої інстанції, їх особи не встановлювались судом, вони не приводились до присяги та не попереджались про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань. Зміст цих афідевітів суперечить іншим доказам у їх сукупності. Заява про виклик цих свідків подана із порушенням строків, визначених законодавством. Вказує, що оскільки позивач та її представник не змогли забезпечити явку свідків, про виклик яких вони просили, в судовому засіданні 08.11.2022 року не наполягали на їх явці, а навпаки відмовились від їх допиту, таким чином, на власний розсуд розпорядившись процесуальними правами, що відповідає принципам змагальності та диспозитивності цивільного процесу. Наголошує, що афідевіти, навіть якщо підпис на них засвідчено нотаріально, не є рівноцінною альтернативою показанням свідків.

Вказує, що афідевіти ОСОБА_24 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не можуть вважатись належними та достовірними доказами. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить встановити факт спільного проживання із ОСОБА_25 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року . Однак, як вбачається із афідевітів, жодна із осіб не може підтвердити зазначений факт за весь період, визначений ОСОБА_1 в позові. ОСОБА_1 не підтвердила наявності жодних договірних відносин із особами, які, начебто, протягом тривалого часу надавали позивачу та відповідачу послуги. Крім того, афідевіти, на які посилається позивач, містять суперечливу інформацію та є неправдивими, про що свідчать докази, наявні в матеріалах справи.

Фотографії, на які посилається позивач, надані з порушенням строку на

подання доказів без поважних підстав, з огляду на що не могли бути взяті до уваги судом Крім того, на цих фотографіях не зазначено ні дат їх виготовлення, ні часу. Пояснення від 05.03.2020 року, надані ОСОБА_25 слідчому СВ Голосіївського УП ГУНП України, є недопустимим доказом та не можуть бути прийняті до уваги судом. Чинне кримінальне процесуальне законодавство серед слідчих чи інших дій не оперує таким поняттям як «пояснення», більше того, відповідач не мав в кримінальному провадженні №0001448 жодного процесуального статусу, тому такі документи не є і не можуть вважатися доказами у справі. Крім того, вказаними письмовими поясненнями жодним чином не підтверджується наявність між сторонами відносин подружжя, оскільки вони подані поза межами періоду, за який ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказує, що у межах розгляду справи про адміністративне правопорушення № 752/23372/21 досліджувались події, які відбувались в спірній квартирі і виключно 20 серпня 2021 року. Натомість жодні обставини, які відбувались в період з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року, судом не досліджувались та не встановлювались. Твердження ОСОБА_7 , висловлені 17 листопада 2021 року, не мають жодного відношення до подій 2015-2020 років. Більше того, жодних періодів ОСОБА_7 не уточнювала.

Щодо телекомунікаційних послуг, то заява про приєднання до публічного договору про надання послуг від 13.10.2017 року містить підпис ОСОБА_1 , проте не містить жодних відомостей про прийняття цієї заяви надавачем послуг. Також не надано жодних доказів надання ФОП ОСОБА_26 вказаних послуг за адресою: АДРЕСА_2 . Надана копія довідки, начебто ФОП ОСОБА_26 , не містить печатки фізичної особи-підприємця, яким вона, начебто, видана, а тому неможливо достовірно встановити, що саме ФОП ОСОБА_26 надав таку довідку. Також така довідка не містить дати її видачі.

Вказує, що предметом договорів з агентством «Бджілка», укладених між позивачем та агентством, є послуги з пошуку і підбору виконавця для робіт в якості няні-гувернантки та хатньої робітниці. Вказані договори можуть підтвердити виконання агентством послуг з пошуку виконавця таких робіт, однак не підтверджують виконання таких робіт. Крім того, в таких договорах відсутнє місце виконання робіт, а тому неможливо стверджувати, що хатні робітниці наймались для прибирання саме квартири АДРЕСА_4 , а няня-гувернантка - саме для догляду за спільним сином сторін. Також вказані докази є неналежними, оскільки не підтверджують обставини, які відносяться до предмету доказування в межах даної цивільної справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Безелюк І.С. підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Дубчак Л.С. заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 23 березня 2015 року.

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просила встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 15.01.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 77.

У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_3 .

Місце проживання сина ОСОБА_4 було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_4 15.04.2016, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 з 20.02.2013 по 03.12.2015 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується його паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Деснянським РУ ГУ МВС в м. Києві 14.09.2007 та нотаріально завіреною заявою ОСОБА_23 , завіреною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 524. Також у вказаній нотаріально посвідченій заяві вказано, що ОСОБА_3 після зняття з реєстрації 03.12.2015 в квартирі АДРЕСА_6 продовжував проживати в цій квартирі до середини осені 2017 до завершення ремонтних робіт в належній йому на праві власності квартирі в АДРЕСА_2 . Зазначені обставини ОСОБА_23 підтвердив в судовому засіданні, будучи допитаним як свідок.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 207503805 від 24.04.2020 ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_7 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу за реєстровим № 719, 06.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т.О.

12.08.2015 року між ОСОБА_27 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав борг від ОСОБА_27 в борг кошти в розмірі 800 000 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.07.2021 позов ОСОБА_27 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_27 800 000 доларів США заборгованості за договором позики від 12.08.2015 та 10510 грн. судового збору.

16.09.2015 року відповідач ОСОБА_3 уклав з ФОП ОСОБА_28 договір про надання послуг № 000027 предметом даного договору було надання консультаційних послуг з приводу купівлі-продажу нерухомого майна.

21.09.2015 року між відповідачем та ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» був укладений договір доручення № 11613/F/БД, відповідно до якого ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» зобов`язалось придбати на ринку цінних паперів від імені та в інтересах ОСОБА_3 цінні папери - опціонні сертифікати на придбання (іменні опціонні сертифікати на купівлю базового активу).

Базовим активом згідно з договором № 11613/F/БД була 0,01 кв.м. загальної площі житлового приміщення в будинках проекту «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення по АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 », а саме: АДРЕСА_3 (7 буд.).

ТОВ «А.І.С.Т.- Інвест» зобов`язалось придбати цінні папери в загальній кількості 20040 штук загальною вартістю 1903800 грн., зазначені кошти для купівлі цінних паперів були перераховані/сплачені ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» ОСОБА_3 22.09.2015, що підтверджується відповідною квитанцією, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Для виконання цього договору ОСОБА_3 було відкрито в депозитарній установі рахунок у цінних паперах та сплачено за послуги зберігання цінних паперів на рахунку депонента, оплата послуг депозитарної установи 22.09.2015, що підтверджується платіжним дорученням № 1.

22.09.2015 між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» та ОСОБА_3 укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались укласти в нотаріальній формі договір купівлі-продажу 5-кімнатної дворівневої квартири АДРЕСА_1 , протягом одного місяця після реєстрації права власності на це нерухоме майно ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг».

Згідно з п. 1.3.1. попереднього договору ціна квартири № 154 , з урахуванням відрахувань місцевим органам влади, тобто сума, за яку продається об`єкт, складає 901800 грн.

В пункті 4.3. попереднього договору зазначено, що ОСОБА_3 на момент укладення цього договору в шлюбі не перебуває та однією сім`єю (в розумінні ст. 74 СК України) ні з ким не проживає.

04.12.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об?єднання «Ліко Холдинг» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М.

У п. 17 вказаного договору зазначено, що договір вважається укладеним і набуває юридичної сили лише за умови пред`явлення покупцем до погашення опціонів серії F у вільності 20040 одиниць та з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49079844 від 04.12.2015, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1785, виданого 04.12.2015, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., - ОСОБА_3 є власником 5-кімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.07.2020 зазначено, що ОСОБА_1 не займає кімнату (спальню) разом з ОСОБА_3 , а проживає в кімнаті малолітнього сина ОСОБА_4 .

Як вбачається з термінового заборонного припису серії АА № 004057 від 30.04.2020, наданого до суду позивачем та термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 004029 від 30.04.2020, наданого до суду відповідачем, зазначено, що «позивач та відповідач, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою».

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2020 Голосіївським УП ГУНП України у місті Києві відносно ОСОБА_3 було складено протокол серії ВАБ 334583 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - вчинення домашнього насильства. У вказаному протоколі зазначено, що « ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_1 , що являється цивільною дружиною останнього».

Відповідно до листа Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 17.06.2020 № 8726/125/47/2020 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001448 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не має процесуального статусу.

Також судом встановлено, що з 08.04.2019 по 02.03.2020 ОСОБА_3 був одним з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА».

Згідно з Протоколом зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» від 08.04.2019 вклади засновників до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вносяться протягом 6 (шести) календарних місяців з дня державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА».

Відповідно до відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вих. № 21-01 від 10.08.2020 на адвокатський запит № 27-01/07/2020 та доданих до відповіді документів, 27.01.2020 ОСОБА_29 передав як внесок в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» нерухоме майно - багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_11 . Загальною площею 1537,4 кв.м., що було оформлено Актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА».

Листом-повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вих. № 03/2020 від 04.03.2020 повідомлено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не вніс вклад в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» в розмірі 1000000 грн. «з урахуванням положень ч. 10 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вартість частки складає 0,00 грн. і виплаті не підлягає».

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу недостатньо лише зазначити про те, що особи проживали разом, та перебували у фактичних шлюбних відносинах. Для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно і таке твердження необхідно підтвердити належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами.

Однак, суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна позивачем на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Враховуючи зміст зазначених письмових доказів, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 . Вищевказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Сам факт народження спільного сина - ОСОБА_4 не є доказом факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства батьків дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд вважав доведеною обставину, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час його окремого проживання від позивача.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період, без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного майна не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, спільного проживання з відповідачем у період з 24.03.2015 по 29.02.2020, наявності у позивача та відповідача спільних прав та обов`язків як подружжя, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підлягають задоволенню, а інші позовні вимоги як похідні від зазначених, також не підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 127/14077/13-ц , від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 стверджувала, що з жовтня 2014 року до 29 лютого 2020 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 . Вказує, що спільно набутим з відповідачем майном є :

- п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_12 , що була придбана на ім`я ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року за спільні кошти, вартістю 901 800 грн.

- грошові кошти в розмірі 5 388 800 грн., які відповідач взяв готівкою у доларах США з сімейного бюджету, з сейфу, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_4 , та які витратив на невідомі цілі;

- грошові кошти в розмірі 11 145 847 грн. 90 коп., що є вартістю майна, меблів обладнання в квартирі АДРЕСА_4 ;

- грошові кошти в розмірі 1000 000 грн., що є часткою в статутному капіталі ТОВ «АК-РА», внесеною ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів.

Однак, у позовній заяві позивач не зазначала та не надала суду першої інстанції належних доказів, за якою саме адресою сторони проживали разом в орендованій квартирі, починаючи з жовтня 2014 року, яким чином вели спільне господарство та за рахунок яких коштів складався спільний бюджет, яким чином він формувався та яким чином витрачався. Позивач не вказувала, який дохід був у кожного із сторін у зазначений у позовній заяві період, та зокрема, протягом 2015 - 2017 років, коли була придбана спірна квартира та у ній було виконано ремонтно-оздоблювальні роботи.

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просила встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року, тобто після набуття законної сили 23 березня 2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2015 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Заперечуючи проти позову у повному обсязі, відповідач ОСОБА_3 зазначав, що не проживав однією сім`єю з позивачем, у них не було спільного бюджету, спільного господарства, вони не придбавали разом будь-якого майна, а спірна квартира була придбана за його особисті кошти на суму 2 928 831 грн., що підтверджується документально, як і проведення ремонтних робіт у квартирі, придбання меблів та обладнання. При цьому відповідач ОСОБА_3 визнав лише ту обставину, що з кінця жовтня 2017 року ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , тобто після закінчення в ній ремонтних робіт, виключно як мати його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключно через те, що ОСОБА_3 як люблячий батько хотів бути поруч з сином.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що, зокрема, у період з березня 2015 року до жовтня 2017 року ( період, коли була придбана п`ятикімнатна квартира та у ній було проведено ремонтні роботи, придбано меблі та інше обладнання) сторони проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет, вони вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати та між ними склались відносини, притаманні подружжю.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження пояснень позивача ОСОБА_1 про те, що спільне проживання сторін однією сім`єю мало місце в 2015 році в орендованій квартирі по АДРЕСА_13 , а в подальшому - у приватному будинку по АДРЕСА_14 .

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 з 20.02.2013 року по 03.12.2015 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується його паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Деснянським РУ ГУ МВС в м. Києві 14.09.2007 року та наданими суду першої інстанції показами свідка ОСОБА_23 , ( власника квартири, в якій був зареєстрований та проживав відповідач), який також пояснив, що після зняття з реєстрації 03.12.2015 року в квартирі АДРЕСА_6 ОСОБА_3 продовжував проживати в цій квартирі до середини осені 2017, до завершення ремонтних робіт в належній йому на праві власності квартирі в АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних паспорту ОСОБА_1 , з 15 липня 2011 року та на час пред`явлення даного позову місце її проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_7 ( а.с. 94, т. 1).

Зазначена квартира, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 207503805 від 24.04.2020, є трикімнатною та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 06.06.2011, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т.О.

Звертаючись до суду з даним позовом, жодних доказів, які б підтверджували обставину щодо фактичного проживання позивача та відповідача однією сім`єю в орендованій квартирі на АДРЕСА_13 , чи в будь-якому іншому помешканні , разом з позовною заявою подано до суду не було, клопотань про витребування доказів, допит свідків разом з позовною заявою подано не було.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2020 року у даній справі було відкрито провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 03 вересня 2020 року.

03 вересня 2020 року у зв`язку з заявленим самовідводом головуючим суддею Хоменко В.С., справа була передана в провадження судді Мазура Ю.Ю.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року справа була призначена в підготовче судове засідання на 23 листопада 2020 року.

23 листопада 2020 року представником позивача було надано до суду , зокрема, такі докази: копії фотографій, на яких зображені позивач, відповідач, діти позивача, діти відповідача, спільний син сторін ОСОБА_5 ( а.с. 123 - 143, т. 3); копії нотаріально посвідчених довіреностей від 12.12.2016 року та від 16.09.2019 року, якими ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_1 представляти його інтереси в банківських установах; копії нотаріально посвідчених афідевітів : ОСОБА_12 від 09.09.2020 року, ОСОБА_11 від 10.09.2020 року, ОСОБА_16 від 11.09.2020 року, ОСОБА_17 від 11.09.2020 року, ОСОБА_13 від 18.09.2020 року, ОСОБА_30 від 25.09.2020 року, що були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л.О., а також копію нотаріально посвідченого афідевіту ОСОБА_15 від 29.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. та інші докази.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно не були прийняті до уваги зазначені докази, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до форми № 68 - додатку до Правил нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 року, - посвідчувального напису про засвідчення справжності підпису на афідевіті з додатками, оформляючи афідевіт, нотаріус тільки підтверджує справжність підпису особи.

Частиною 1 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 230 ЦПК України, яка визначає порядок допиту свідків, кожний свідок допитується окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання.

Таким чином, надані позивачем у якості доказів афідевіти, в яких громадяни ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_30 , ОСОБА_15 надають пояснення щодо обставин спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю як подружжя, неможливо визнати належними та допустимими доказами зазначених у них обставин, оскільки в розумінні положень ст. 76, 90 ЦПК України зазначені афідевіти не є письмовими доказами.

Вважати викладені цими особами у афідевітах пояснення у якості показань свідків також неможливо, оскільки зазначені особи не були допитані судом у якості свідків у передбаченому процесуальним законом порядку.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві, поданій у березні 2020 року, на такі докази як покази свідків, позивач не посилалась. 23 листопада 2020 року позивач подала до суду афідевіти, справжність підписів у яких були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л.О. 09.09.2020 року, 10.09.2020 року, 11.09.2020 року, 18.09.2020 року, 25.09.2020 року, та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. - 29.10.2020 року.

З клопотанням про допит в судовому засіданні вказаних осіб в якості свідків - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 представник позивача звернулась до суду через рік після складання афідевітів - 04 листопада 2021 року (а.с. 109 - 111, т. 5).

Ухвалою суду від 26 січня 2022 року, прийнятою в підготовчому засіданні та занесеною до протоколу судових засідань, клопотання було задоволено частково, викликано в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ( а.с. 235, т. 5), про що також зазначено в ухвалі про закриття підготовчого провадження від 07 червня 2022 року ( а.с. 35, т. 6).

Як вбачається з протоколу судового засідання від 08 листопада 2022 року, заявлені позивачем свідки повторно не прибули в судове засідання, тому представник позивача ОСОБА_2 відмовилась від допиту свідків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача щодо відмови суду у допиті свідків, тим самим несприяння у реалізації позивачем свого права на доказування заявлених обставин, колегія суддів вважає безпідставними.

Також позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду.

Зазначені доводи суперечать нормам процесуального права, якими визначено порядок допиту свідків безпосередньо судом в судовому засіданні, а також закріплено в частині 7 ст. 212 ЦПК України, відповідно до якої свідок, перекладач, спеціаліст, експерт можуть брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно в приміщенні суду.

Надані позивачем в якості доказів фотографії спільного з відповідачем, а також відповідача з дітьми, в тому числі сином ОСОБА_5 , 2015 р.н., відпочинку та святкування урочистих подій в приміщеннях ресторанів, в приміщеннях квартир, будинків, прогулянок з дитиною у парках, фотографії позивача та відповідача за кордоном України ( а.с. 123- 143, т. 3), правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки спільне проведення відпочинку, святкування урочистих подій, що не заперечується відповідачем, за відсутності інших ознак сім`ї, не свідчить про наявність між сторонами усталених сімейних відносин із спільним побутом, взаємними правами та обов`язками у цей період.

З цих же підстав суд не приймає до уваги надані позивачем письмові докази щодо спільного відпочинку позивача, відповідача та їх сина за кордоном України у 2018 - 2019 роках ( а.с. 159 - 170, т. 3), спільної подорожі сторін з сином ОСОБА_5 у 2019 році до Туреччини ( а.с. 206 - 215, т. 5).

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованими заперечення представника відповідача про те, що додані копії більшості ваучерів та туристичних путівок стосуються періоду після червня 2018 року, тобто після прийняття ОСОБА_1 на роботу в представництво ТОВ «АТЕФ Група Компаній»; деякими ваучерами з готелів чітко було передбачено окреме проживання позивача та відповідача (а.с. 159 т. 3).

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 161/8104/21-ц, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про недоведеність позивачем своєї фінансової участі у придбанні спірного майна - квартири АДРЕСА_4 колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано як доказів фінансової участі позивача у придбанні квартири, так і належних та допустимих доказів тих обставин, що у період придбання та проведення ремонту у вказаній квартирі сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач посилається на те, що вони почали проживати однією сім`єю з відповідачем у жовтні 2014 року ( згідно з уточненою позовною заявою просила встановити факт проживання однією сім`єю з 24 березня 2015 року), а спірна квартира була придбана за спільні кошти сторін 04 грудня 2015 року, вартістю 901 800 грн. Проте жодних обставин щодо джерела походження коштів для придбання квартири та проведення у ній ремонту, обставин оформлення договірних відносин щодо придбання квартири, а також фактичної суми коштів, за яку була придбана квартира, позивач у позовній заяві не зазначила.

Разом з тим, з матеріалів справи судом першої інстанції вірно встановлено, що 16 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_3 уклав з ФОП ОСОБА_28 договір про надання послуг № 000027, предметом даного договору було надання консультаційних послуг з приводу купівлі-продажу нерухомого майна.

21 вересня 2015 року між відповідачем та ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» був укладений договір доручення № 11613/F/БД, відповідно до якого ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» зобов`язалось придбати на ринку цінних паперів від імені та в інтересах ОСОБА_3 цінні папери - опціонні сертифікати на придбання (іменні опціонні сертифікати на купівлю базового активу).

Базовим активом згідно з договором № 11613/F/БД була 0,01 кв.м. загальної площі житлового приміщення в будинках проекту «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення по АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 », а саме: АДРЕСА_3 (7 буд.).

ТОВ «А.І.С.Т.- Інвест» зобов`язалось придбати цінні папери в загальній кількості 20040 штук загальною вартістю 1903800 грн.

Зазначені кошти для купівлі цінних паперів були перераховані/сплачені ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» ОСОБА_3 22 вересня 2015, що підтверджується платіжним дорученням № 2 від 22 вересня 2015 року ( а.с. 179, т. 2).

23 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія з управління активами «Ліко-Інвест» було підписано акт виконання договору купівлі-продажу опціонних сертифікатів, відповідно до якого покупець ОСОБА_3 придбав та оплатив у повному обсязі опціонні сертифікати у бездокументарній формі, кількістю 20040 штук, загальною ринковою вартістю 1 903 800 грн. ( а.с. 174 т. 2).

22 вересня 2015 між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» та ОСОБА_3 укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались укласти в нотаріальній формі договір купівлі-продажу 5-кімнатної дворівневої квартири АДРЕСА_1 , протягом одного місяця після реєстрації права власності на це нерухоме майно ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» ( а.с. 180 - 182, т. 2)

Згідно п. 1.3.1. попереднього договору ціна квартири № 154 , з урахуванням відрахувань місцевим органам влади, тобто сума, за яку продається об`єкт, складає 901800,00 грн.

Відповідно до пункту 1.3.2 попереднього договору, основний договір може бути укладений за умовою пред`явлення в день його нотаріального посвідчення опціонів серії F у кількості 20 040 грн. до погашення та виконання стороною -2 зобов`язань по оплаті згідно з пунктом 1.4.

04 грудня 2015 між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко Холдинг» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. за реєстровим № 1785 ( а.с. 184-185, т. 2).

Згідно з п.18 договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 у своїй заяві, що зберігається у справах приватного нотаріуса, стверджує про те, на момент укладення цього договору, він в шлюбі не перебуває та однією сім`єю (в розумінні ст. 74 СК України) ні з ким не проживає.

Пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири визначено, що ціна квартири № 154 , з урахуванням відрахувань місцевим органам влади, тобто сума, за яку продається об`єкт, складає 901 800 грн. з ПДВ.

Разом з тим, пункті 17 вказаного договору зазначено, що договір вважається укладеним і набуває юридичної сили лише за умови пред`явлення покупцем до погашення опціонів серії F у кількості 20 040 одиниць та з моменту його нотаріального посвідчення.

Таким чином, фактична кількість коштів, що були витрачені ОСОБА_3 на придбання спірної квартири, становить 2 805 600 грн.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49079844 від 04.12.2015, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1785, виданого 04.12.2015, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., - ОСОБА_3 є власником 5-кімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Надаючи пояснення щодо наявності коштів на придбання квартири, відповідач зазначив, що джерелом походження коштів на придбання квартири АДРЕСА_4 є не спільні кошти сторін чи їх спільна праця, а кошти, отримані ОСОБА_3 у позику від ОСОБА_27 . В 2012 році ОСОБА_3 отримав від компанії WEXFORD TECHNOLOGY LLP на прохання ОСОБА_31 як кінцевого бенефіціарного власника цієї компанії грошові кошти в розмірі 828 761 доларів США, які потім були передані ОСОБА_32 свою чергу, знаючи про наявність у ОСОБА_27 такої суми коштів, відповідач 12 серпня 2015 року уклав з ним договір позики на суму 800 000 доларів США.

На підтвердження зазначених пояснень представником відповідача було надано банківську виписку ПАТ «Промінвестбанк» по особовому рахунку ОСОБА_3 за період з 01.08.2012 року по 05.10.2020 року, з якої вбачається, що 26 вересня 2012 року компанією Wexford TechnologyLLPна рахунок ОСОБА_3 були надіслані грошові кошти в розмірі 828 761 доларів США. Видача ОСОБА_3 переказу, що надійшов, була проведена банком 01 жовтня 2012 року (а.с. 26-29, т. 5).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року у справі № 752/12751/20 за позовом ОСОБА_27 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики встановлено, що 12 серпня 2015 року між ОСОБА_27 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_27 в борг кошти в розмірі 800 000 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.07.2021 позов ОСОБА_27 до ОСОБА_3 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_27 800 000 доларів США - заборгованість за договором позики від 12.08.2015 та 10510 грн. судового збору. ( а.с. 188- 199, т. 5).

Вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року та постановою Верховного Суду від 05 квітня 2022 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , тоді як належних та допустимих доказів особистої фінансової участі у придбанні спірної квартири позивачем не надано, як і не надано доказів тих обставин, що у період придбання квартири та проведення в ній ремонту, тобто протягом 2015 - 2017 років, сторони проживали за однією адресою, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у них виникли взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 вказувала, що квартира була придбана виключно за її кошти, а за домовленістю сторін ремонт було зроблено за кошти ОСОБА_3 . В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що більшість коштів за квартиру внесла вона, а лише незначну частину - відповідач.

Однак доказів витрачених позивачем коштів на придбання та ремонт спірної квартири матеріали справи не містять, натомість з доданих до позовної заяви копій договорів підряду, чеків, накладних, видаткових накладних, рахунків-фактур за період 2015 - 2017 років вбачається, що стороною усіх цих договорів та платником за платіжними документами є відповідач ОСОБА_3 ( а.с. 103- 238, т. 1).

Надані позивачем квитанції до касового ордеру від 03.07.2018 року, 20.08.2018 року, 17.08.2018 року про придбання товарів у ТЦ «ROOM» на загальну суму 192 315 грн. 50 коп., що видані на ім`я ОСОБА_1 , не можливо прийняти до уваги, оскільки інформації про обставини, що мають значення для справи, зазначені квитанції не містять.

При цьому, як вбачається зі змісту попереднього договору від 22 вересня 2015 року (пункт 4.3) , договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2015 року ( пункт 18), а також нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 04 грудня 2015 року, відповідач стверджував, що на момент укладення цих договорів він у шлюбі не перебуває та однією сім`єю ( в розумінні ст. 74 СК України) ні з ким не проживає. ( а.с. 187, т. 2).

Наявні в матеріалах справи відомості про місце роботи позивача та отриманий нею дохід не можуть свідчити про вкладення отриманих за місцем роботи коштів ( у період 2011 - 2013 років) у придбання та ремонт спірної квартири ( протягом 2015 - 2017 років).

Так, згідно з довідками про доходи від 08 листопада 2021 року, виданими АТ НАК «Нафтогаз України», ОСОБА_1 працювала у товаристві на посаді головного фахівця у період з 22 листопада 2010 року по 26 червня 2013 року, за вказаний період часу її заробітна плата становила : за 2010 рік - 26 333 грн. 41 коп., за період з 01 січня 2011 року по 26 червня 2013 року - 908 558 грн. 90 коп., розмір заробітної плати становив від 15 895 грн. 49 коп. до 54 044 грн. 44 коп. в місяць ( а.с. 126, т. 5).

Таким чином, за період роботи в АТ НАК «Нафтогаз України» позивачу була нарахована заробітна плата на суму 934 892 грн. 31 коп., з яких 19 303 грн. 81 коп. - військовий збір, 149 041 грн. 37 коп. - сума податку на доходи фізичних осіб, тобто фактично отримана сума за вказаний період становить 766 547 грн. 13 коп.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06 червня 2011 року позивач продала квартиру АДРЕСА_15 за 170 000 грн., натомість 29 червня 2011 року позивач придбала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_16 за 247 253 грн. ( а.с. 127-130, т. 5).

Згідно з повідомленням Головного сервісного центру МВС України від 01.12.2021 року на запит адвоката Дубчак Л.С., позивач ОСОБА_1 31 січня 2013 року придбала у власність у торгівельній організації транспортний засіб - автомобіль Hyundai SantaFe, 2012 року випуску ( а.с. 224, т. 5).

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду першої інстанції, яким не було враховано фінансову можливість позивача щодо вкладення коштів у придбання спірної квартири за рахунок отриманих нею доходів під час роботи в АТ НАК «Нафтогаз України» в період 2010 - 2013 років, колегія суддів відхиляє, оскільки, враховуючи придбання позивачем у власність нерухомого майна - трикімнатної квартири у 2011 році та автомобіля - кросоверу, об`ємом двигуна - 2199 куб. см., у 2013 році, позивач ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження наявності у неї заощаджень станом на вересень - грудень 2015 року, та що саме ці заощадження в будь-який спосіб були направлені на оплату вартості спірної квартири.

На підтвердження своїх доводів позивач також надавала суду першої інстанції довідки про доходи свої та відповідача у період з червня 2018 року по липень 2019 року.

Так, відповідно до копії наказу від 28 травня 2018 року та довідки про доходи від 10 липня 2019 року, відповідач ОСОБА_3 в період з 28 травня 2018 року по 10 липня 2019 року займав посаду директора у представництві ТОВ «АТЕФ Група Компаній», загальна сума отриманого доходу в цей період - 419 2104 грн. 62 коп., при цьому 158 564 грн. 82 коп. отримано у липні 2019 року, а середньомісячна заробітна плата в інші місяці - 20 041 грн. в місяць. ( а.с. 196 - 197, т. 3).

Позивач ОСОБА_1 працювала у представництві ТОВ «АТЕФ Група Компаній» на посаді заступника директора у період з 06 червня 2018 року по 10 липня 2019 року , загальна сума отриманого доходу у цей період - 237 101 грн. 88 коп., з них 43 812 грн. 08 коп. отримано у липні 2019 року, а середньомісячна заробітна плата за інший період часу - 15 000 грн. ( а.с. 194- 195, т. 3).

Проте зазначені довідки не підтверджують обставин, на які посилається позивач, адже спірна квартира була придбана у 2015 році, ремонтні та оздоблювальні роботи у ній було проведено протягом 2016 - 2017 років, а вказаний у довідках розмір доходів позивача (15 000 грн. щомісячно) спростовує доводи позивача про її фінансову можливість брати участь у придбанні дороговартісних меблів , обладнання та оздоблення. Так, наприклад, у липні 2018 року ОСОБА_3 було замовлено та оплачено пошиття гардин ( штор) на суму 792 510 грн. 70 коп., придбано посуд на суму 118 260 грн., у вересні 2018 року придбано питний апарат з фільтрами, вартістю 103 320 грн.

10 грудня 2015 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 15.01.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві.

У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_3 .

Місце проживання сина сторін - ОСОБА_4 було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_4 15.04.2016, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 .

Проте наявність між сторонами близьких стосунків та народження позивачем спільної дитини 10 грудня 2015 року, факт реєстрації місця проживання дитини у спірній квартирі у квітні 2016 року також не свідчать про виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, оскільки позивачем не доведено обставин щодо місця спільного проживання сторін протягом 2015 - 2017 років, наявності у сторін спільного господарства та бюджету, адже за обставинами справи встановлено, що, не зважаючи на вагітність позивача та народження нею дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , при укладенні як попереднього договору 22 вересня 2015 року, так і договору купівлі-продажу квартири 04 грудня 2015 року ОСОБА_3 стверджував, що ні з ким не проживає однією сім`єю в розумінні ст. 74 СК України.

За викладених обставин суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю сторін саме у період придбання відповідачем спірного майна.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неприйняття до уваги судом першої інстанції такого доказу як пояснення ОСОБА_3 від 25.03.2020 року, що були відібрані слідчим СВ Голосіївського УП ГУ НП України в м. Києві Біденком А.О., колегія суддів відхиляє, оскільки пояснення сторони в іншій справі ( провадженні) не є доказом в розумінні ЦПК, за винятком випадку допиту сторони у якості свідка, що визначений ст. 92 ЦПК України.

Надані позивачем копії договорів з Агентством «Бджілка» - СПД ОСОБА_33 про пошук та підбір для позивача ОСОБА_1 , яка проживає за адресою спірної квартири - по АДРЕСА_2 , хатньої робітниці та няні-гувернантки; заяви про приєднання до публічного договору про надання телекомунікаційних послуг від 13.10.2017 року, підписаної ОСОБА_1 , та довідки ФОП ОСОБА_26 про сплату за період з 13.10.2017 року до 17.04.2020 року за послуги Інтернету 4639 грн. 56 коп., правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки дати укладення зазначених договорів - 20 листопада 2017 року, 11 лютого 2019 року , 09 вересня 2019 року , 13 жовтня 2017 року свідчать про те, що їх було укладено після придбання відповідачем спірної квартири, проведення у ній ремонтних та оздоблювальних робіт, придбання меблів. Разом з тим, зазначені докази не підтверджують обставин, на які посилається позивач, адже відповідачем не заперечується факт проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі у 2018 - 2020 роках як матері їх спільного сина. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.07.2020 зазначено, що ОСОБА_1 не займає кімнату (спальню) разом з ОСОБА_3 , а проживає в кімнаті малолітнього сина ОСОБА_4 .

Також не можуть бути взяті до уваги судом довіреності від 20.12.2016 року та 16.09.2019 року, видані ОСОБА_25 , який уповноважував ОСОБА_1 представляти його інтереси в установах банків на території України з правом користуватись і розпоряджатись індивідуальними сейфами, оскільки вказані довіреності підтверджують існування між позивачем і відповідачем з 16.12.2016 року та відповідно з 16.09.2019 року відносин представництва, відносин, що випливають з договору доручення, а не сімейних відносин як чоловіка та дружини.

Також слід зазначити, що позовні вимоги про визнання спільним майном грошових коштів у сумі 11 145 847 грн. 90 коп., які є вартістю майна, меблів, обладнання, та здійснення поділу цих коштів, є суперечливими, оскільки позивач стверджує, що на вказану суму коштів уже було придбано шпалери, сантехніку, облицювальну плитку, будівельні матеріали, підлогову плитку, паркетну дошку, тобто оздоблювальні матеріали, які були використані в процесі здійснення оздоблювально-ремонтних робіт у спірній квартирі.

Те ж саме слід зазначити щодо грошових коштів на придбання дверей, меблів (кухонних меблів, вітрини, комоду, вітальні, столу, стільців, дивану), придбання матеріалу та пошиття гардин (штор), посуду, годинника, килимів, питних апаратів.

При цьому жодних доказів щодо наявності у спірній квартирі на момент пред`явлення позову переліченого майна ( меблів, обладнання, посуду) позивачем суду надано не було.

Крім того, аналізуючи надані позивачем до позовної заяви докази та зміст позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку, що, надаючи до позовної заяви копії документів про укладення ОСОБА_3 договорів на проведення оздоблювальних робіт у спірній квартирі, придбання у квартиру меблів, обладнання, посуду, позивач ОСОБА_1 не була достеменно обізнана про обсяг придбаних меблів та будівельних та оздоблювальних матеріалів для ремонту спірної квартири, оскільки вбачається, що при підрахунку коштів, які були витрачені ОСОБА_3 на придбання меблів та проведення ремонтних робіт, частина меблів та оздоблювальних матеріалів позивачем була вказана двічі лише виходячи із наявності документів як про їх замовлення, так і про отримання.

Так, спочатку зазначено про придбання меблів по видаткових накладних № 153279, 153289 від 04 липня 2017 року, № 197797, 197796 від 12 серпня 2018 року та № 211146 25 серпня 2018 року на загальну суму 1 073 940 грн. ( а.с. 138 - 146, т. 1), а в подальшому у цьому ж списку-підрахунку позивачем повторно зазначено про придбання цих самих меблів на цю ж саму суму на підставі інших документів - рахунків-фактур від 23 березня 2017 року ( а.с. 188-194, т. 1).

Аналогічним чином позивачем двічі зазначено у підрахунку про витрачання коштів на придбання облицювальної плитки : спочатку на підставі накладних від 22 липня 2016 року на загальну суму 434 337 грн. (накладні № 144956, 144957, 144962, 144960) ( а. с. 200 -206, т. 1), а в подальшому - придбання цієї ж самої плитки враховано на підставі рахунків-фактур від 01 березня 2016 року ( а.с. 208 - 211, т. 1).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не було прийнято до уваги такий доказ як скріншоти повідомлень в месенджерах позивача з відповідальними особами, які займалися декором, підбором гардин, ролетів у спірній квартирі, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене листування у застосунках мобільного телефону ( а.с. 182-193, т. 3) неможливо визнати належними та допустимими доказами, адже у вказаних скріншотах відсутні ідентифікуючі ознаки учасників листування, відсутня інформація, на виконання яких договорів здійснювалось листування та за якою адресою мали бути виконані будь-які роботи.

Отже, встановивши, що позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, зокрема, і в період придбання спірного майна з вересня 2015 року по жовтень 2017 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та відповідачем були відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Крім того, жодних доказів про те, що у позивача та відповідача у період 2015 - 2019 років був наявним такий рівень доходів ( заробітна плата чи доходи від підприємницької або іншої діяльності), який би дав змогу зібрати та заощадити грошові кошти в розмірі 5 388 800 грн., які позивач просить визнати спільною власністю та стверджує, що зазначені кошти готівкою в сумі 240 000 доларів США були взяті відповідачем із сейфу, де зберігався сімейний бюджет, позивачем ОСОБА_1 суду не надано.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 08 квітня 2019 року по 02 березня 2020 року відповідач ОСОБА_3 був одним з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА».

Згідно з Протоколом зборів засновників ТОВ «АК-РА» від 08.04.2019 вклади засновників до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вносяться протягом 6 (шести) календарних місяців з дня державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА».

Відповідно до відповіді ТОВ «АК-РА» вих. № 21-01 від 10.08.2020 на адвокатський запит № 27-01/07/2020 та доданих до відповіді документів, 27.01.2020 ОСОБА_29 передав як внесок в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» нерухоме майно - багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_11 , загальною площею 1537,4 кв.м., що було оформлено актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «АК-РА».

Листом-повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вих. № 03/2020 від 04.03.2020 повідомлено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не вніс вклад в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» в розмірі 1000000 грн. «з урахуванням положень ч. 10 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вартість частки складає 0,00 грн. і виплаті не підлягає».

З викладеного вбачається, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначених нею обставин щодо внесення відповідачем ОСОБА_3 у статутний капітал ТОВ "АК-РА" спільних з позивачем коштів у сумі 1000 000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів проживання позивача та відповідача однією сім`єю, ведення спільного господарства, спільного проживання з відповідачем у період з 24.03.2015 по 29.02.2020, наявності у позивача та відповідача спільних прав та обов`язків як подружжя, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними в апеляційній скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.