Провадження № 22-ц/812/93/23 Головуючий суду першої інстанції Рак Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Миколаїв Справа 483/1795/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворська Ж.М.,

при секретарі судового засідання Стрілець К.О.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представники ОСОБА_2 , на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рак Л.М., в залі судового засідання в м. Очаків, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП», Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича, про визнання недійсним договору купівлі-продажу про відступлення прав вимоги,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (далі - ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП»), Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА», (далі - ПАТ «КБ «НАДРА», Банк), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З. З., про визнання недійсним договору купівлі-продажу про відступлення прав вимоги.

Позов обґрунтовувала тим, що 11 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі- ВАТ КБ «Надра»), яке в подальшому змінило назву на ПАТ «КБ «НАДРА», та нею було укладено кредитний договір № 37, за яким вона отримала 150 000 грн кредитних коштів для придбання комерційної нерухомості зі строком повернення коштів по 10 грудня 2017 року та сплатою процентів за користування цими коштами у розмірі 18.9% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 12 грудня 2007 року між чоловіком позивача ОСОБА_3 та Банком укладено іпотечний договір від 12 грудня 2007 року. Відповідно до умов якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором кредитору передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 61,4 кв. м., житловою площею 45,4 кв. м. на земельній ділянці 0,0796 га за цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку.

Згідно постанови правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «НАДРА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Отже, з того часу діяльність ПАТ «КБ «НАДРА» здійснюється на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». .

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) не виконав вимоги статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо забезпечення перевірки на предмет виявлення правочинів на предмет їх нікчемності з підстав, визначених частиною 3 зазначеної статті.

Переуступка права вимоги за вищезазначеними договорами була оформлена на неіснуючі договори, а точніше на договори термін дії яких скінчився у 2017 році.

Умови вищезазначеного кредитного договору виконані, суми сплачені, а на підтвердження цього надані платіжні доручення та банківські квитанції стосовно виплати коштів по умовам кредиту.

Відповідно до загального реєстру погашення боргу за кредитним договором станом на 19 лютого 2018 року позивачем сплачено банку 157 903 грн 69 коп.

Таким чином суми заборгованості які зазначені у вимогах про дострокове повернення коштів за кредитом, безпідставні і відповідач не надав до суду, жодного документу яким би було підтверджено, що кредит надавався, скільки сплачено коштів і коли з якого часу виникла заборгованість.

За такого, є наявність правових підстав вважати нікчемними договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, за яким ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право вимоги за кредитним договором № 37 від 11 грудня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «НАДРА», а також визнати недійсним договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, за яким ПАТ «КБ «НАДРА» відступило ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право первісного іпотекодержателя за іпотечним договором від 12 грудня 2007 року, в силу статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Про нікчемність договорів купівлі-продажу свідчать також наміри, з якими вони були укладені, а саме заволодіння майном позивача. Відновлення своїх порушених прав вона вбачає через повернення її у стан, який існував до укладення нікчемних правочинів, шляхом визнання нікчемними усіх вищезазначених договорів купівлі-продажу переуступки права вимоги, бо договір відступлення права вимоги (цесії) від 24 липня 2020 року, який було укладено, у особливий період протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, ПАТ «КБ «НАДРА» вчинило безпідставно, з приводу того, що договір кредиту був укладений у 2007 році, а фонду належить перевіряти в особливий період протягом одного року, розпочинаючи з 04 червня 2014 року, а це не підпадає під підстави недійсності правочинів, визначені пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Тобто договір укладено з Банком у якого не було юридичного права укладати подібні угоди і є свідчення того, що для застосування наслідків нікчемності правочину банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду.

Такі незаконні дії призвели до того, що у подальшому ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» має наміри незаконним та нечесним шляхом заволодіти майном позивача.

Окрім вищезазначених зловживань своїм становищем, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уклав договір факторингу, назвавши його, договором цесії, а це є порушенням цивільного законодавства.

Так, предметом договору факторингу згідно із частиною 1 статті 1077 ЦК України є виключно право грошової, а не будь-якої майнової вимоги, як стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, згідно із частиною 1 статті 1084 ЦК України договір факторингу розглядається як різновид купівлі фактором права грошової вимоги у клієнта.

Рахуючи те, що позивачем умови договору виконані, тобто гроші сплачені, Банк не звертався до нею з вимогою про дострокове стягнення кредитних коштів, розрахунок заборгованості їй невідомий, то у ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» немає жодних юридичних підстав претендувати на грошові кошти, які можна одержати у зв`язку з отриманим правом вимоги за кредитним договором і тим більше на нерухомість яка була у забезпеченні за кредитним договором.

Посилаючись на статті 203, 215 ЦК України та викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, право вимоги за кредитним договором № 1/МК/17/2007-980 від 11 грудня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП»;

- визнати недійсним договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП», за умовами якого ПАТ «КБ «НАДРА» відступив на користь ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним 12 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 , від імені якого за доручення діяла ОСОБА_1 , про передачу в іпотеку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення спірного договору про відступлення прав вимоги були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його вимогам законодавства.

Враховуючи те, що за оспорюваним договором було відступлено право вимоги як за грошовими зобов`язаннями (що передбачено умовами про договір факторингу), так і за договором іпотеки (що не передбачено умовами про договір факторингу), суд вважає, що оспорюваний договір є договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

Також ОСОБА_1 не доведено, яке саме її суб`єктивне цивільне право (інтерес) було порушене, не визнане чи оспорене, самим укладенням оспорюваного нею договору, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Афенді В.П., подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом принципів цивільного судочинства та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не дав юридичної оцінки твердженню позивача про те, що вона повністю розрахувалась з банком і надала докази платіжні документи про сплату кредитних коштів. Суд також не врахував сталу судову практику подібних правовідносин.

Згідно умов кредитного договору № 37 від 04 грудня 2007 року строк його дії закінчився 12 грудня 2017 року, умови кредитного договору № 37 від 04 грудня 2007 року позичальником виконані, суми сплачені і на підтвердження чого надані платіжні доручення та банківські квитанції щодо сплати коштів на виконання умов договору кредиту.

Відповідно до загального реєстру погашення боргу за кредитним договором станом на 19 лютого 2018 року позивачем сплачено банку 157 903 грн 69 коп.

Таким чином, укладення відповідачами договорів про відступлення права вимоги порушені права позивача і є підстави для звернення до суду за захистом порушеного права.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15,16 ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Крім того, 10 березня 2021 року Верховний Суд у постанові по справі № 278/2083/18 зазначив, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктивний склад у частині кредитора, а відтак права позивача порушені, оскільки новий кредитор буде вимагати погашення заборгованості за кредитним договором, яка вже сплачена.

Представник ПАТ «КБ «НАДРА» у відзиві на апеляційну скаргу доводи апеляційної скарги не визнала, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та оскаржене рішення залишити без змін.

У відзиві представник відповідача зауважив, що кошти, надані в кредит, є активом банку та відповідно включається до складу ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів/вкладників банку.

Одним із способів реалізації майна (активів) банку є відкриті торги (аукціони). По даній справі було проведено відкриті торги та як наслідок з переможцем укладено договір відступлення прав вимоги, який передбачає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір не є договором факторингу, оскільки має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Отже, оспорюваний договір про відступлення прав вимоги не є договором факторингу.

Крім того, позивачем не доведено, що її права та інтереси порушення внаслідок укладення цього договору, адже оспорюваний договір не створює для останньої обов`язку сплатити борг, до того ж, позивач не позбавлена права захищати свої права та інтереси в межах справ про стягнення заборгованості.

Інші учасники справи на час розгляду справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України дійшов висновку, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглядати справу без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 11 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 37, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 150 000 грн під 18,9% річних для придбання комерційної нерухомості в порядку і на умовах, визначених цим договором, на строк до 10 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 12 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 , від імені якого на підставі доручення діяла ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Тельпіш М.М., відповідно до умов якого було передано в іпотеку ПАТ «КБ «НАДРА» домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «НАДРА» до категорії неплатежеспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 лютого 2015 року № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «НАДРА».

Відповідно постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «НАДРА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд») прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку. В подальшому приймалися Фондом рішення про продовження процедури ліквідації.

22 травня 2020 року відповідно до протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-05-12-000017-b відбувся аукціон з продажу власником активів ПАТ «КБ «НАДРА» права вимоги, інші майнові права, зокрема за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами, та дебіторська заборгованість.

Згідно з цим протоколом переможцем торгів визнано ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

За результатами аукціону 21 липня 2020 року між ПАТ КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» було укладено договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., відповідно до умов якого ПАТ «КБ «НАДРА» відступило ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» належні Банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку №№ 1-6 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №№1- 6 до цього договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

За даними реєстру додатку № 5 до вказаного договору вбачається, що ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» набуло, серед іншого, і право вимоги за кредитним договором № 37 від 11 грудня 2007 року та договором іпотеки від 12 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Тельпіш М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2312 із заборгованістю за кредитним договором на загальну суму 58 449.57 грн.

За розрахунком заборгованості за договором кредиту, наданим ПАТ «КБ «НАДРА», станом на 13 червня 2016 року у позичальника ОСОБА_1 існувала заборгованість за договором кредиту у розмірі 60 533. 10 грн.

Листом вих. № 0723/985 від 23 липня 2020 року ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» повідомило ОСОБА_1 про зміну кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

. Положення частини 2 статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України); шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з вимогами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Судами встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки відбулося в межах процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА».

Пунктом 5.4. розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 липня 2012 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 15/21893 (з подальшими змінами) (далі - Положення № 2), як спеціального нормативного акту, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, визначено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб:

на відкритих торгах (аукціоні);

шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цим пунктом, може проводитись в електронній формі (на електронних майданчиках).

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги.

Пунктом 5.11. розділу V Положення № 2, унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Частиною 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Судом встановлено, що за змістом пункту 1 договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_I_4 та додатку № 5 до нього ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» набуло, серед іншого, і право вимоги за кредитним договором № 37 від 11 грудня 2007 року та договором іпотеки від 12 грудня 2007 року, із заборгованістю за кредитним договором на загальну суму 58 449.57 грн.

Права кредитора та іпотекодержателя перейшли до ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги.

Відповідно до протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-05-12-000017-b ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» сплатило банку 188 900 625.00 грн з ПДВ за продаж активів Банку.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «КБ «НАДРА» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за його ознаками є договором, за якими у зобов`язанні за кредитним договором ПАТ «КБ «НАДРА» замінено на нового кредитора ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, такий договір по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії).

Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП», як нового кредитора, ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що укладений 21 липня 2020 року договір між ПАТ КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» є договором відступлення права вимоги, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу вимоги, а не договором факторингу.

Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 , вважаючи порушеними свої права, звернулася з позовом у цій справі про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, стороною якого вона не була; акцентувала, що оспорюваний договір є недійсним з підстав порушення Фондом вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду на те, що Фонд зобов`язаний був перевірити заборгованість позивача за кредитним договором перед Банком, у тому числі наявності забезпечення виконання зобов`язання за кредитними договором. Проте, не було враховано, що на час укладення договору про відступлення прав вимоги строк дії кредитного договору сплинув та заборгованість перед Банком у позичальника була відсутня.

Стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон) передбачає заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Частина 2 статті 38 Закону передбачає, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Частиною 7 статті 38 Закону визначено, що Фонд зобов`язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов`язань. Під час інвентаризації перевіряється наявність і відповідність балансової вартості фактичній вартості таких активів та зобов`язань неплатоспроможного банку:

1) готівки у касі та матеріальних цінностей у сховищі банку;

2) заборгованості за кредитами перед банком, у тому числі наявності забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами;

3) заборгованості за цінними паперами перед банком;

4) заборгованості за зобов`язаннями банку перед кредиторами;

5) вимог банку до клієнта за списаною безнадійною заборгованістю (у тому числі наявності забезпечення виконання зобов`язань за такою заборгованістю).

У справі встановлено, що ОСОБА_1 є позичальником за кредитним договором від 11 грудня 2007 року, строк зобов`язання щодо повернення кредитних коштів передбачено сторонами до 10 грудня 2017 року. Отже, кредит, наданий за цим договором, входить до складу активу Банку.

На час запровадження процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА», а саме, станом на 13 червня 2016 року за розрахунком Банку у ОСОБА_1 існувала заборгованість за вказаним кредитом та її загальна сума складала 60 533.10 грн.

У оспорюваному договорі відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року встановлено заборгованість за сумою кредиту у розмірі 58 449.57 грн відповідно на дату укладення договору.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639 /4836/17 Верховний Суд зазначив, «що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.»

Отже, незгода ОСОБА_1 з сумою заборгованості за укладеним нею кредитним договором, яка увійшла до активів Банку, що виставлені на продаж через електронні торги та в подальшому зазначена в оспорюваному договорі, не є правовою підставою з якою цивільне законодавство пов`язує недійсність оспорюваного договору про відступлення прав вимоги. Також не є такою підставою у цьому випадку й сплив строку повернення кредитних коштів, який узгодили сторони у кредитному договорі від 11 грудня 2007 року № 37, оскільки закінчення цього строку не звільняє боржника від обов`язку виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів.

Крім того, протокол електронних торгів від 22 травня 2020 року № UA-EA-2020-05-12-000017-b є чинним, результати електронних торгів не скасовані, а незгода боржника з наявною заборгованістю не може бути підставою для визнання договору недійсним з цих підстав.

Відповідно до частини 1 статті 24 вказаного Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до пункту 1 договору відступлення права вимоги від 21 липня 2020 року № GL48N718070_I_4 за цим договором купівлі-продажу майнових прав за основним договором та внаслідок укладання цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, які забезпечують вимоги за основним договором.

Як встановлено 12 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 , було укладено договір іпотеки в забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором. За такого, іпотекодавцем за цим договором є ОСОБА_5 та саме його прав та інтересів стосується зміна іпотекодержателя за оспорюваним договором про відступлення прав вимоги в частині передачі прав іпотекодержателя до нового кредитора, водночас зміна іпотекодержателя в даному випадку не впливає на права боржника ОСОБА_1 за кредитним договором.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У цій справі позов про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги подала особа, яка не була стороною цього договору - заінтересована особа.

Між тим, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язана довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний нею договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Вирішуючи цей спір і відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з`ясував характер спірних правовідносин сторін, надав оцінку змісту порушеного права (інтересу) ОСОБА_1 оспорюваному договорі, стороною якого позивач не є, дослідив обставини справи і наявні у ній докази та визнав недоведеним позивачем належними засобами доказування у розумінні положень статей 76-79, 81 ЦПК України факт порушення таким правочином прав і законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку.

З приводу доводів апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції та не надання оцінки доводам та доказам позивача про відсутність на момент укладення оспорюваного договору кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки такі доводи можуть розглядатися судом лише під час розгляду між сторонами спору про стягнення грошових коштів за кредитним договором.

Також доводами апеляційної скарги не спростовано висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено, що укладений за результатами електронних торгів оспорюваний договір від 21 липня 2020 року № GL48N718070_I_4 порушує права позивача. Не доведено позивачем і того, як заміна кредитора в зобов`язанні (в цьому випадку) порушує права позивача як боржника за кредитним договором.

Обґрунтування доводів апеляційної скарги з посиланням на висновки у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 10 березня 2021 року у справі № 278/2083/18 та інші не спростовують висновків суду першої інстанції, а навпаки підтверджують, а саме, йдеться про обов`язок позивача, який не є стороною оспорюваного договору, довести яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а також зроблено висновок, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктивний склад у частині кредитора.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору є правильними.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.