справа № 756/5870/22 головуючий у суді І інстанції Ткач М.М.
провадження № 22-ц/824/4467/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві з єдиного рахунку державного бюджету суму завданої моральної шкоди у розмірі 219 411 грн. 60 коп.; зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві виплатити позивачу з єдиного рахунку Державного бюджету України 219 411 грн. 60 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Держава Україна відповідальна за розгляд справи №752/18927/17-ц, що є занадто об`єктивно триваючим, що визнано у рішенні Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року у справі №756/9153/18. Держава Україна, як учасник Конвенції не виконала обов`язок організувати судову систему так, щоб судді могли розглядати справи протягом розумного строку. Держава Україна не звільнила суддю Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2 після подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України (Рішення ВРП №2620/0/15-20 від 15.09.2020). Держава Україна, в особі суддів Голосіївського районного суду м. Києва не задовольнила жодного заявленого позивачем відводу судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2, також Держава Україна, в особі керівника апарату Голосіївського районного суду міста Києва не передала справу на повторний розподіл, через неспроможність судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2 провести попереднє судове засідання протягом більше 4 років. Зазначена справа №752/18927/17-ц не розглядається по суті протягом 59 місяців, а наступне засідання по ній призначено через 60 місяців 23 дні. З огляду на це, позивач визнає такі дії протиправними, такими, що призвели його до душевних страждань, що є порушенням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ст. 210 ЦПК України. Серед правових підстав заявленого позову зазначає положення статтей 23, 1166, 1173 та 1174 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем в суді першої інстанції визнано порушення Державою Україна вимог ЦПК України та ЄСПЛ, недотримання судом розумних строків розгляду справи №752/18927/17-ц. Зазначає, що Держава Україна в особі судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2, керівника апарату Голосіївського районного суду міста Києва не тільки не вживає заходів до прискорення провадження, але й не збирається дотримуватись строків, зазначених в ЦПК України. Відповідач не пояснив, чому справа №752/18927/17-ц не розглянута у строки передбачені ЦПК України та причини затримки з її розглядом і винесенням рішення, на чому неодноразово наполягав позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, які мають значення для справи, правильно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги стосуються незгоди позивача з порушенням суддею передбачених процесуальним законом строків розгляду цивільної справи, при цьому своєчасність розгляду судових справ перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України. Міністерство юстиції не наділене повноваженнями та компетенцією представляти Державу Україна в даній категорії справ, а, відтак, є неналежним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази неправомірності дій Держави в особі Міністерства юстиції України, тобто обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї вищезазначеної статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.

У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: - неправомірні дії цього органу, - наявність шкоди, - причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує про те, що суддею Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2 справа №752/18927/17-ц не розглядається по суті протягом 59 місяців, а наступне засідання по ній призначено через 60 місяців 23 дні. З огляду на це, позивач визнає такі дії протиправними та такими, що призвели його до душевних страждань, що є порушенням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ст. 210 ЦПК України

Разом з тим, ОСОБА_1 не зазначив, в чому саме полягає неправомірність дій Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, яке визначене позивачем в якості державного органу, відповідального за спричинену шкоду у даній справі, і якими доказами це підтверджується.

Так, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 (зі змінами), до завдань Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Своєчасність розгляду судових справ перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України.

Таким чином, ОСОБА_1 невірно визначив державний орган, що відповідальний за шкоду, яка згідно позиції позивача спричинена йому в результаті порушення строків розгляду судової справи в Голосіївському районному суді міста Києва.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що покладення відповідальності у вигляді відшкодування шкоди на державу, в особі органу, який не причетний до спричинення такої шкоди, чинним законодавством не передбачено.

Звертаючись з вказаним позовом, позивач не звернув уваги, що відповідачем у справах зазначеної категорії може бути Держава України в особі державного органу, відповідального за спричинення шкоди, питання про відшкодування якої ставить позивач.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову, відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.