КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 760/13735/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3761/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

07 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 таОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2016 року позивачі звернулись до суду першої інстанції з даним позовом, посилаючись в обґрунтування на те, що квартира АДРЕСА_1 до 05 лютого 2014 року належала на праві власності ОСОБА_2 , його сину ОСОБА_4 , відповідачу ОСОБА_3 та її донці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1995 року.

На підставі договору дарування від 05 лютого 2014 року власником 1/2 частини квартири, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , стала ОСОБА_1 .Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1995 року та договору дарування від 08 вересня 2015 року.

Відповідальним співвласником квартири, на якого житлово-експлуатаційною організацією ведеться особовий рахунок по обліку платежів за послугу з утримання будинку, прибудинкової території та за житлово-комунальні послуги до лютого 2014 року був ОСОБА_2 , а з лютого 2014 року - ОСОБА_1 .

Вони сплачували за чотирьох зареєстрованих осіб платежі за утримання будинку, прибудинкової території та за комунальні послуги.

Відповідач та її донька ОСОБА_5 ухиляються від оплати платежів, що нараховуються житлово-експлуатаційною організацією за утримання будинку та прибудинкової території, послуги з централізованого опалення, газопостачання.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було стягнуто суми витрат за оплату комунальних платежів з кожної по 5500,80 грн. на користь ОСОБА_2 та по 1714,52 грн.на користь ОСОБА_1 , а також інфляційну складову від сплаченої суми у розмірі 45,16 грн.та 06,76 грн.

Зазначене рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_5 не виконано через відсутність коштів та майна, оскільки вона за договором дарування від 08 вересня 2015 року подарувала належну їй 1/4 частину квартири ОСОБА_3 .

Вважають, що ОСОБА_3 як власник 1/2 частини квартири та споживач житлово-комунальних послуг, що не подала у встановленому рішенням Київської міської ради порядку заяву про звільнення від сплати комунальних послуг, зобов`язана оплачувати їх у встановлені законом строки.

З врахуванням викладеного та остаточної заяви про збільшення та зменшення позовних вимог від 03 лютого 2020 року позивачі просили: стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 8940 гривень 18 копійок витрат на утримання будинку, централізоване опалення та газопостачання за період з грудня 2016 року по квітень 2018 року, 5500 гривень 80 копійок невиконаного обов`язку попереднього співвласника квартири ОСОБА_5 та судовий збір; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 4244 гривні 37 копійок витрат на утримання будинку, централізоване опалення та газопостачання за період з серпня 2015 року по листопад 2016 року, 1714 гривень 52 копійки невиконаного обов`язку попереднього співвласника квартири ОСОБА_5 та судовий збір (т. 2, а.с. 33-35).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 ,ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволеночастково.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 4244 грн. 37 коп.та 551 грн. 20 коп.судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відмовленов задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити в вказаній частині позовні вимоги в повному обсязі, вважають, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 є власником особового рахунку по квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою ЖЕД-903 від 10.02.2017 року (а.с.193) та витягом з реєстру про зареєстрованих осіб (а.с.16 том 2), і, ОСОБА_2 особисто сплачував рахунки за опалення та газопостачання (а.с.86-135 т.1), тому відповідно до ст. 544 ЦК України ОСОБА_2 , як боржник за договором про житлово-комунальні послуги, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Щодо відмови суду першої інстанції про стягнення з відповідачки обов`язку по відшкодуванню витрат на житлово-комунальні послуги за період з січня 2002 року по січень 2014 року попереднього, по відношенню до відповідачки, власника квартири - ОСОБА_5 , апелянти не погоджуються та зазначають, що перехід обов`язків попереднього власника до наступного передбачено частиною 3 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. При цьому законодавцем не виокремлено із підстав виникнення обов`язків попереднього власника саме рішення суду, що фактично не виконано, тобто, обов`язок залишається та переходить до нового власника.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядкуст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 коштів за житлово - комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є співвласником (по 1/2 частини) квартири АДРЕСА_1 , а тому на підставі ст. 360 ЦК України зобов`язана брати участь у витратах за житлово-комунальні послуги, проте щодо вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що останній не є власником частини квартири, а тому жодних його прав не порушено. Відмовляючи позивачам в частині стягнення з відповідача на їх користь невиконаний обов`язок попереднього співвласника, суд першої інстанції посилався на ст. 61 Конституції України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог позивачів, а тому рішення суду в іншій частині не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 до 05 лютого 2014 року належала на праві власності ОСОБА_2 , його сину ОСОБА_4 , відповідачу ОСОБА_3 та її донці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1995 року (т. 1, а.с. 11).

На підставі договору дарування від 05 лютого 2014 року власником 1/2 частини квартири, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , стала ОСОБА_1 .

Інша 1/2 частина квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1995 року та договору дарування від 08 вересня 2015 року (т. 1, а.с. 17-18).

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 12-14).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було стягнуто суми витрат за оплату комунальних платежів з кожної по 5500 гривень 80 копійок на користь ОСОБА_2 та по 1714 гривень 52 копійки на користь ОСОБА_1 , а також інфляційну складову від сплаченої суми у розмірі 45 гривень 16 копійок та 06 гривень 76 копійок (т. 1, а.с. 15-16).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками (по 1/2 частині) квартири АДРЕСА_1 , а тому,на підставі ст. 360 ЦК України зобов`язані брати участь у витратах за житлово-комунальні послуги.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала розрахунок заборгованості (т. 2, а.с. 37).

Крім того, стороною позивачів надані копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (т. 1, а.с. 24-35, 59-65, 86-104, 123-135, 244-250).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та узгоджується із правовим висновком, який викладено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 має право на відшкодування з відповідача оплачених житлово - комунальних послуг, оскільки він є власником особового рахунку по квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрований за вказаною адресою, особисто сплачував рахунки за опалення та газопостачання, колегія суддів не приймає, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Отже, слід дійти висновку, що чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Згідно з частиною 2 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь-яких договорів щодо користування квартирою, зокрема, з приводу оплати комунальних послуг, не укладалось та домовленості не досягнуто.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим тавідповідно до вимог закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, оскільки ОСОБА_2 не є співвласником вказаної квартири, хоча і зареєстрований за даною адресою, проте не є її власником, а тому висновки суду першої інстанції про те, що жодних прав ОСОБА_2 не порушено є правильними.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про наявність підстави щодо стягнення з ОСОБА_3 відшкодування витрат попереднього, по відношенню до відповідача власника квартири ОСОБА_5 житлово - комунальних послуг, з огляду на наступне.

Необхідно зазначити про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку нового власника квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 522/19127/18, провадження № 61-20547св19 та Суду від 27.08.2020 у справі № 207/2990/18, провадження № 61-5502св20.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_3 укладада з попереднім власником квартири ОСОБА_5 правочини щодо прийняття боргу по оплаті послуг за житлово-комунальні послуги.

За таких обставин, на ОСОБА_3 не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за житлово комунальні послуги, надані попередньому власнику.

Крім того, як вже було зазначено, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було стягнуто суми витрат за оплату комунальних платежів з кожної по 5500,80 грн. на користь ОСОБА_2 та по 1714,52 грн. на користь ОСОБА_1 , а також інфляційну складову від сплаченої суми у розмірі 45,16 грн. та 06,76 грн.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Серед основних засад судочинства в Україні, крім іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.1 ст.129 Конституції України).

Згідно ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, та не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 таОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді