УХВАЛА

Іменем України

26 січня 2023 року

м. Київ

справа № 385/502/21

провадження № 61-12368ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Червинської М. Є.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позову зазначала, що вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування від 27 березня 2018 року, дарувальником була ОСОБА_5 .

За вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначала, що ОСОБА_6 проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був сином ОСОБА_5 . Вказувала, що відповідач ОСОБА_4 , матір'ю якого є ОСОБА_3 , є онуком ОСОБА_5 .

Посилалася на те, що до 27 березня 2018 року вищезазначений будинок належав ОСОБА_5 , її син ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , як члени родини були зареєстровані в вказаному будинку.

Вважала, що оскільки вона є власником будинку, має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але наявність реєстрації відповідачів, які добровільно не бажають її зняти, не дає їй повністю реалізувати всі складові права власності на будинок, а саме: володіти, розпоряджатися та користуватися нерухомим майном, а тому змушена звертатися до суду для захисту своїх порушених прав.

Враховуючи викладене, просила суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області

від 20 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

03 грудня 2022 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, у якій представник заявника посилається на те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми матеріального права, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 29 січня 2019 року в справі

№ 766/1955/16-ц (провадження № 61-755св18), постанові Верховного суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19 зазначено, що «Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі

№ 754/613/18-ц, погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачем у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем його проживання».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2022 року у справі № 755/19709/20 зазначив, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня

2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у спірній квартирі, проживає в ній з 2015 року та іншого житла немає.».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 , прийнявши будинок у дар (безоплатно набула у власність майно), знала про проживання в ньому відповідачів, які є членами сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 червня 2022 року в справі № 755/6863/21.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається особа, що подала касаційну скаргу, прийнята з дотриманням вимог процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 вересня 2022 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області

від 20 серпня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду

від 22 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська