КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1341/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Татарченка Костянтина Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

встановив:

У листопаді 2019 року адвокат Татарченко К.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визнання майна особистою власністю та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 09 липня 2010 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі народилося двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що шлюбні відносини припинено. Подальше сумісне проживання однією сім`єю неможливе, оскільки між сторонами втрачено почуття кохання та бажання бути разом.

Вказує, що між сторонами досягнута домовленість про те, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде мешкати разом із позивачем, а малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде мешкати із відповідачкою.

Зазначає, що більше 10 років здійснює індивідуальну підприємницьку діяльність і є фізичною особою-підприємцем, внаслідок чого має майно, яке набуто особисто від здійснення підприємницької діяльності в період перебування у шлюбі з відповідачкою та використовується позивачем у своїй господарській діяльності:

- автомобіль марки «Лексус» GS 200 Т, державний номер НОМЕР_1 ;

- нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 ;

- об`єкт нерухомості (машиномісце) за адресою АДРЕСА_2 .

Мотивуючи наведеним, просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 09 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві (актовий запис №850);

визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із позивачем, його батьком - ОСОБА_1 ;

визнати автомобіль марки «Лексус» GS 200 Т, державний номер НОМЕР_1 , нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , об`єкт нерухомості (машиномісце) за адресою АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року зазначені вище позовні вимоги роз`єднані в самостійні провадження:

1) про розірвання шлюбу; визначення місця проживання дитини з батьком;

2) про визнання майна особистою власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю залишено без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Татарченком К.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

Зазначає, що матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідачка є фізичною-особою підприємцем, як це вказав суд першої інстанції в описовій частині рішення.

Звертає увагу, що посилання суду в рішенні на обставину щодо надання згоди відповідача на придбання нерухомого майна позивачем як на ту, що спростовує доводи позивача про купівлю за особисті кошти майна, не підтверджується документально та є такою, яка не встановлювалась у судовому засіданні.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме статей 57, 63 Сімейного кодексу.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від адвоката Татарченка К.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд скаргу задовольнити.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, оскільки такі повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, їхня неявка розгляду справи не перешкоджає.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, про те, що стороною позивача, в порушення положень статей 76-81 ЦПК України не надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин того, що автомобіль марки «Лексус» GS 200 Т, державний номер НОМЕР_1 ; нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 ; об`єкт нерухомості (машиномісце) за адресою АДРЕСА_2 було придбано позивачем за особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом установлено такі обставини.

З даних свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 09 липня 2010 року убачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб (а.с.7).

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтв про народження НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (а.с. 5, 6).

З даних договору купівлі - продажу машиномісця від 03 березня 2018 року, укладеного між позивачем та ПрАТ «ХК «Київміськбуд», убачається, що позивач придбав у власність машиномісце (підвал літ. А) за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 2.1 укладеного договору вартість майна становить 228 375,00 гривень. Пунктом 4.4 укладеного договору визначено, що придбання зазначеного нерухомого майна здійснювалось за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , викладеній у заяві, справжність підпису на якій засвідчено 15 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крпеян Л.Р. (а.с. 23-26).

З даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу убачається, що автомобіль Lexus GS200T, VIN НОМЕР_5 , 2016 року випуску з 22 травня 2018 року, зареєстровано на ОСОБА_1 (а.с. 27);

З даних договору купівлі - продажу квартири від 05 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_7 (покупець) та ОСОБА_8 (продавець), убачається, що відповідно до умов цього договору продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_4 . Пунктом 2.1 визначено, що ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором, становить 411 685,00 гривень. Пунктом 1.10 визначено, що купівля ОСОБА_1 нерухомого майна проводиться за згодою дружини ОСОБА_2 (а.с.18-22).

З матеріалів справи установлено та не заперечується учасниками, що позивач у справі є фізичною особою-підприємцем.

З даних податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2016-2018 роки убачається, що сукупний дохід ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2018 рік склав 2 891 144,68 гривень (а.с.12-17).

Положення статей 57,60 Сімейного Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічна норма містилася у статті 22 КпШС України).

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Сам по собі факт того, що майно, набуте подружжям у шлюбі, зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Згідно із частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у справі докази та встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, яке було набуто сторонами під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аргументи скаржника про те, що спірне майно придбано за його особисті кошти та це майно використовується в підприємницькій діяльності зводяться до незгоди з установленими судом обставинами та наданою оцінкою, проте обгрунтованих доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, уважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відтак, оскільки позивачем не надано доказів того, що спірне майно, а саме автомобіль марки «Лексус» GS 200 Т, державний номер НОМЕР_1 ; нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 ; об`єкт нерухомості (машиномісце) за адресою АДРЕСА_2 , придбано за особисті кошти та таке майно використовується для здійснення господарської діяльності, доводи апеляційної скарги у цій частині апеляційний суд відхиляє.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідачка є ФОП колегія суддів вказує про таке.

Відповідно до частин 1-4 статті 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Питання про перебування ФОП відповідачкою у судовому рішенні вказано в описовій частині судового рішення, а саме як позицію відповідачки та її відношення до пред`явленого позову. Тобто той факт, що відповідачка є ФОП, не є установленою оскаржуваним судовим рішенням обставиною, а лише викладено як пояснення відповідачки, надані у судовому засіданні.

Окрім цього, наявність чи відсутність статусу ФОП у відповідачки не впливає на правильність вирішення цієї справи, відтак колегія суддів такі доводи апеляційної скарги відхиляє.

Норми матеріального права судом першої інстанції застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Татарченка Костянтина Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова