Номер провадження: 22-ц/813/4329/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
23.01.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.
учасники справи:
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову прийняття спадщини недійсною, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Ніла Євгенівна,
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову прийняття спадщини недійсною, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті позивачу стало відомо, що все своє майно його померла дружина заповіла своєму синові ОСОБА_2 . Проте, позивач є спадкоємцем першої черги, а також непрацездатною особою, та відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині.
05.11.2018 року ОСОБА_2 виконав частину домовленостей про вихід зі складу засновників ТОВ «Корпорація ЮКАС», за що отримав винагороду від позивача.
Проте ОСОБА_2 від виконання інших домовленостей ухилиється, навмисно затягує час для оформлення спадщини, та продовжує вводити в оману позивача обіцянками про відчуження земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що правочин щодо відмови від прийняття спадщини вчинений під впливом помилки та під впливом обману. У зв`язку з чим, вважає свою заяву про відмову від прийняття спадщини від 02.07.2018 року недійсною в силу вимог ст. ст. 225, 229-231 та 233 ЦК України.
Позивач просив суд визнати заяву ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , подану приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Червинскій Н.С. від 02.07.2018 року недійсною.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 10 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову прийняття спадщини недійсною, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинської Ніли Євгенівни, відмовив.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивачем жодних доказів наявності домовленостей щодо відчуження земельної ділянки і будинку, та перебування під впливом тяжких обставин або помилки, не наведено.
Суд першої інстанції не знайшов підтверджень доводам ОСОБА_1 про те, що його дії в частині подання заяви про відмову від виділу обов`язкової частки у спадщині від 02.07.2018 року вчинені під впливом помилки або обману. Сам позивач підтвердив, що подання цієї заяви стало результатом домовленостей із відповідачем. Суд першої інстанції дійшов висновку, що невиконання цих домовленостей жодним чином не впливає на чинність поданої ним заяви, та не може слугувати підставою для визнання заяви недійсною.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Також ОСОБА_1 просить витребувати у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Ніли Євгенівни спадкову справу № 2/2018, № 75 про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини справи та не надано належної оцінки доказам, які мають істотне значення для справи. Судом не враховано, що правочин вчинено шляхом обману та під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. Про тяжкі обставини, стан здоров`я та тяжкий психологічний стан, позивач повідомляв на судових засіданнях, однак цим доводам не надано належної правової оцінки.
Позивач посилається на те, що після смерті дружини, переніс два інфаркти, внаслідок чого став інвалідом, та перебував у морально пригніченому стані після втрати близької людини, тому повірив обіцянкам відповідача та погодився на його вимоги внаслідок обману та під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, оскільки позбавився не тільки частки у спадщині, а й свого житла.
Приходячи до висновку про відсутність обману, суд першої інстанції не врахував, кількість та вартість об`єктів нерухомості та вартість корпоративних прав. Крім того, позивач зазначає, що підписуючи заяву про відмову від спадщини йому не роз`яснено про відмову, окрім іншого щодо 1/3 частини будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки його доводам саме в частині обставин вчинення правочину під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.12.2022 року ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Представник відповідача ОСОБА_2 - копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу отримав 27.12.2022 року, що підтверджується розпискою останнього.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2022 року відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів введення його в оману та доказів того, що позивач написав заяву про відмову від обов`язкової частини спадщини під впливом тяжких обставин. Із змісту заяви про відмову від спадщини вбачається, що нотаріусом роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений ст. 1273 ЦК України, а також роз`яснено юридичні наслідки такої відмови. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористався.
Обґрунтовуючи факт обману та тяжкої обставини, позивач посилається на те, що після смерті дружини переніс два інфаркти та перебував у пригніченому стані внаслідок втрати близької йому людини, і що між сторонами досягнута певна домовленість щодо розподілу спадкового майна. Проте, з наданих доказів вбачається, що інфаркти позивач переніс 23.02.2005 року та 07.01.2010 року, тобто за 8 років до смерті дружини.
Також позивачем не надано доказів існування будь-яких домовленостей з відповідачем щодо розподілу спадкового майна.
В обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 705/2897/16-ц.
Також представник відповідача надав суду заяву в якій просив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування у приватного нотаріуса Червінської Н.Є. спадкової справи та у долучені до матеріалів справи: копії витягу з медичної карти про стан здоров`я позивача на час правочину копії договору купівлі-продажу земельної ділянки копії договору купівлі-продажу недобудованого будинку відмовити. В обґрунтування заяви зазначив, що будь-яких клопотань про витребування доказів, заяв про забезпечення доказів, під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем не заявлялось. Разом з тим, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наводить жодних поважних причин, чому він не додав до позовної заяви копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оригінали яких знаходяться у нього; не зазначає, чи звертався він до нотаріуса самостійно для отримання копії спадкової справи, чи було йому відмовлено, та чому він не звернувся з клопотанням про витребування спадкової справи до суду першої інстанції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.12.2022 року третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Червинській Нілі Євгенівні роз`яснювалось право подання до апеляційного суду пояснень на апеляційну скаргу, проте пояснень до суду не надходило.
Копія ухвали про відкриття провадження та апеляційна скарга направлялась на поштову адресу третьої особи, конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого електронного підпису, та внесенням контактних даних особи, зокрема адреси електронної пошти, номера телефону (в тому числі мобільного), зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (пункт 9 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 зареєстрований у підсистемі «Електронний кабінет» за допомогою своєї офіційної електронної адреси.
Згідно з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Одеським апеляційним судом ухвала про відкриття провадження у справі надіслана представнику позивача до особистого кабінету Електронного суду та отримана останнім 22.12.2022 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Позивач, відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Представник позивача, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив апеляційну скаргу задовольнити, з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, який також приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що за твердженням самого позивача, заява про відмову від спадщини ним подана за домовленістю з відповідачем, який частину цих домовленостей згодом виконав, а саме: вийшов зі складу засновників ТОВ «Корпорація ЮКАС», за що отримав грошову винагороду. Проте від виконання інших домовленостей ухилився. Однак жодних доказів наявності цих домовленостей, як і перебування під впливом тяжких обставин або помилки, позивач не наводить. Суд вважав, що невиконання домовленостей жодним чином не може впливати на чинність поданої позивачем заяви, або слугувати підставою для визнання її недійсною.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 17 січня 2018 року.
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений11 грудня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., зареєстрований в реєстрі за № 2481, яким заповідалаОСОБА_2 все своє майно (нерухоме, рухоме, майнові права, частки у статутному капіталі господарських товариств, банківські рахунки, вклади, цінні папери, грошові кошти та все інше), де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, все те, що на день смерті буде належати їй по закону та на що за законом матиме право.
Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).
В матеріалах справи міститься копія заяви про прийняття спадщини за законом з якої вбачається, що 05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Н.Є. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 дружини ОСОБА_3 . У заяві повідомив, що крім нього іншим спадкоємцем є син померлої ОСОБА_2 . Нотаріусом роз`яснено, що прийняття або відмова від прийняття спадщини мають місце у відношенні всього спадкового майна. Спадкоємець не може прийняти одну частину спадщини, а від другої частини відмовитися. Нотаріусом також роз`яснено, що ця заява про прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, може бути відкликана протягом строку, встановленого у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).
При прийнятті заяви ОСОБА_1 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є. роз`яснено зміст ст. ст. 1261, 1269, 1273, 1296, 1297, 1298 ЦК України зміст документу зрозумілий.
Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї у відношенні всього спадкового майна.
З викладених вище підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не роз`яснювалося від якого саме майна він відмовляється.
Частиною 1 статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч. ч. 5,6 ст. 1273 ЦК України).
Судом встановлено, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Червинській Н.С. заяву про відмову від виділу обов`язкової частки у спадщині.
У заяві ОСОБА_1 повідомив, що йому відомо про заповіт, складений дружиною, на все майно на ім`я сина ОСОБА_2 . Він є непрацездатним чоловіком спадкодавця ОСОБА_3 , та на підставі ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, однак від виділу обов`язкової частки у спадщині відмовляється та не заперечує щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримав ОСОБА_2 . Зміст ст. 1273 ЦК України ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено, в присутності нотаріуса стверджував, що ознайомлений зі змістом цієї заяви та повідомив, що зміст документу зрозумілий, питань, які залишилися нез`ясованими і незрозумілими немає.
Заява містить відомості про те, що при прийнятті заяви ОСОБА_1 приватним нотаріусом роз`яснено, що його заява є безумовною та беззастережною.
Дана заява подана у строк, визначений у статті 1270 ЦК України, а саме, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористався.
Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 467/799/19 зроблено висновок про те, що виходячи зі змісту статті 1273 ЦК України, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.
Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 705/2897/16-ц викладено висновок, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою (майже через чотири роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Позивач вказував, що після смерті дружини переніс два інфаркти та перебував у морально пригніченому стані внаслідок втрати близької людини, повірив обіцянкам ОСОБА_2 та 02 липня 2018 року написав заяву про відмову від спадщини.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що правочин вчинено шляхом обману та під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах.
В суді апеляційної інстанції під час розгляду справи представником позивача зазначено, що рішення суду щодо мотивів відмови у визнанні заяви про відмову від прийняття спадщини з підстав помилки позивачем не оскаржується.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання останнім заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 , не довів обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину, не підтвердив наявності умисних дій відповідача, і сам факт обману. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною заяви про відмову від спадщини від 02.07.2018 року з підстав обману.
За правилами частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Як зазначалося вище, при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини, позивачем в заяві зазначалося, що йому приватним нотаріусом роз`яснено про безумовність та беззастережність його заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини, заяви про відмову від прийняття спадщини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, так як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на позивача (статті 12, 81 ЦПК України).
В обґрунтування підстав для визнання заяви про прийняття спадщини недійсною, яка вчинена позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, останній зазначає, що тяжкими обставинами є смерть близької людини і переживання, що потягло інфаркти та інвалідність, а вкрай невигідні умови є відмова від майна та оформлення всього майна на особливо велику суму на відповідача, під усуну обіцянку останнього щодо повернення безоплатно позивачеві 1/3 частки земельної ділянки з недобудовою.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача зазначено, що позивачем перенесено два інфаркти до смерті дружини в 2006 році та 2008 році.
На підтвердження тяжких обставин позивачем надано копію виписки з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 20.10.2021 року, із якої вбачається, що ОСОБА_1 інфаркт переніс 23.02.2005 року та 07.01.2010 року.
Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем інфакт перенесено задовго до смерті дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі змісту виписки з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 20.10.2021 року, яка на думку позивача є доказом подання ним заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжкої обставини, вбачається, що останній переніс інфаркт задовго до смерті дружини, на час складання заяви про відмову від прийняття спадщини не перебував у буд-якому закладі на лікуванні.
Колегія суддів вважає, що виписка з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 20.10.2021 року не підтверджує, що позивач на час складання оспорюваної заяви про відмову прийняття спадщини від 02.07.2018 року знаходився під впливом тяжкої обставини (тяжкої хвороби).
Матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження тяжкого стану здоров`я ОСОБА_1 на день написання заяви про відмову від прийняття спадщини.
Як і не надано позивачем доказів на підтвердження обставин того, що смерть близької людини і переживання, що потягло інвалідність.
Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи з 2011 року.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при зверненні із апеляційною скаргою, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про подання ОСОБА_1 заяви про відмову від спадщини від 02.07.2018 року під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, та існування таких обставин саме в момент вчинення правочину.
Отже позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.01.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування у приватного нотаріуса спадкової справи № 2/2018, заведеної після померлої ОСОБА_3 , та дослідження нових доказів, доданих до апеляційної скарги, оскільки не викладено обставини і не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк клопотання про витребування доказів, при цьому судом враховано, що інтереси позивача в суді першої інстанції представляв адвокат, який приймав участь у судових засіданнях.
Колегія суддів не приймає та не надає оцінку новим доказам, які надано позивачем до суду апеляційної інстанції, а саме: виписці із медичної карти амбулаторного хворого від 28.11.2023 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 червня 2005 року, договору купівлі-продажу від 30 червня 2005 року, зважаючи на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У позовній заяві відсутнє зазначення про неможливість надання будь-якого доказу під час подання позовної заяви, як і відсутнє будь-яке клопотання в апеляційній скарзі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем в апеляційній скарзі не викладено обставини та не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції, у визначений цивільним процесуальним законодавством строк документів, які додані до апеляційної скарги.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивачем не викладені обставини та не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк документів, які додані до апеляційної скарги, отже позивачем не наведено поважних причин ненадання доказів під час розгляду справи судом першої інстанції, як і відсутнє клопотання про дослідження документів у відповідності до вимог ст. 183 ЦПК України, а лише документи додані до апеляційної скарги.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що докази, які надано позивачем до суду апеляційної інстанції, а саме: Виписка із медичної карти амбулаторного хворого від 28.11.2023 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 червня 2005 року, договір купівлі-продажу від 30 червня 2005 року, не підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов