СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22457/21

пр. № 2/759/389/23

17 січня 2023 року

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції м. Києва про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції м. Києва про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. На підставу своїх вимог зазначає, що протягом останніх років її сім`ю тероризує ОСОБА_2 , який є братом її чоловіка - ОСОБА_3 . Як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 проживали у АДРЕСА_1 . Позивачка зазначає, що після одруження у вказаному будинку проживала і вона, а згодом і її діти із ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_3 помер. За свідченнями позивача, будинок належав ОСОБА_6 . Окрім ОСОБА_7 у спірному будинку також проживали батьки ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Відповідач ОСОБА_2 періодично зловживав спиртними напоями, порушував громадський порядок та спокій сім`ї і сусідів, неодноразово був притягнутий до відповідальності та позбавлений волі за ст. 115 КК України. Позивачка ОСОБА_1 також вказує, що така поведінка ОСОБА_2 була постійною, він періодично влаштовував скандали та бійки, піднімав руку на неї та її чоловіка, постійно виражався нецензурною лайкою, що спонукало позивачку неодноразово звертатись до працівників правоохоронних органів, але жодне їх звернення не було належним чином розглянуте. Позивачка у своїй позовній заяві зазначає, що ОСОБА_2 одного разу підняв руку і на свою бабусю ОСОБА_6 та намагався її задушити, після чого остання разом із позивачкою та її чоловіком пішли в нотаріальну контору №12 м. Києва, де ОСОБА_6 зробила заповіт, в якому Ѕ частину будинку заповіла ОСОБА_3 . Із поданої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 попросив ОСОБА_6 змилуватись та якусь частину будинку заповісти ОСОБА_2 . Після цього ОСОБА_6 1/6 частину будинку заповіла ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після чого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із заявами до нотаріальної контори №12 на прийняття спадщини, але не оформили своїх спадкових прав. Також ОСОБА_1 зазначає, що мати її чоловіка ОСОБА_9 13.08.2010 року оформила заповіт на 1/6 частину будинку, яка їй належала, сину позивачки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулась до 12-ої нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини її дітьми - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Оскільки у позивачки були відсутні заповіти та всі інші документи, які, як вона вважає, викрали саме ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_12 , вона була змушена розповісти нотаріусу ОСОБА_13 всю ситуацію в усній формі, сподіваючись, що оригінали заповітів знаходяться в нотаріальній конторі №12, в якій вона особисто була присутня при оформленні заповітів. Але нотаріус не змогла знайти необхідних документів, і як вважає позивачка, пішла радитись з іншим нотаріусом Щербиною Я.О., яка за твердженнями позивачки, допомагає оформляти документи в інтересах відповідача та його дружини. Позивачці стало відомо, що всі документи на спірний будинок АДРЕСА_1 , в тому числі і заповіти зникли з приходом у сім`ю саме дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_14 .

Позивачка також зазначає, що їй стало відомо про те, що її чоловіка ОСОБА_3 . 09 липня 2020 року ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_14 на інвалідному візку без відома позивачки та її дітей, невідомо чим обпоївши та під впливом «бити» був доставлений до нотаріуса Щербини Я.О., яка під психологічним тиском оформила заповіт, в якому ОСОБА_3 частину спадщини, яка йому ще не була оформлена належним чином, заповів своєму брату ОСОБА_2 . Дана інформація стала відома від двоюрідного брата її чоловіка ОСОБА_15 , якому її чоловік все це розповів.

ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_14 оформила на себе довіреність від свого чоловіка ОСОБА_2 і вона керує всім процесом. 16.10.2020 року нотаріус Щербина Я.О. оформила та видала свідоцтво на право на спадщину за законом ОСОБА_14 , де було поділено спадщину від матері ОСОБА_9 навпіл між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Заповіт від ОСОБА_6 , в якому вона Ѕ частину будинку заповіла ОСОБА_2 врахований не був, як вважає позивач, завдяки маніпуляційним діям саме нотаріуса ОСОБА_16 .

За даних обставин позивачка ОСОБА_1 була змушена звертатись до компетентних органів, ОСОБА_14 , яка спочатку зазначала, що їй нічого невідомо, а потім сказала, що всі заповіти забрала нотаріус Щербина Я.О. Позивачка вважає, що свідоцтво про право на спадщину по закону, яке видала нотаріус ОСОБА_16 16.10.2020 року є підробкою, за попередньою домовленістю та отриманні неправомірної винагороди нотаріусом. Звернувшись до 12-ої нотаріальної контори щодо надання інформації із спадкового реєстру електронної бази даних, поспілкувавшись із нотаріусом ще раз підтвердила свої підозри щодо шахрайських дій відносно спадкової справи.

02.07.2021 року позивачка відвідала спірний будинок у АДРЕСА_1 , та надала суду твердження про те,що у будинку безлад та хаос, сім`я відповідача використовує її кімнати та особисті речі, та у їх ліжках хтось спить (частина будинку здається квартирантам).

До вирішення питання про розподіл будинку ні позивачка, ні її двоє малолітніх дітей не можуть проживати у цьому будинку, а вирішити це питання неможливо у зв`язку із викраденням всіх документів, починаючи від заповітів, документів на земельну ділянку та інших особистих довідок ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_14 . Останні декілька місяців ні позивачка, ні її діти не можуть потрапити до будинку у зв`язку із блокуванням дверей, де вони мали окремий вхід до їх оселі і фактично вони не мають доступу до своєї частини будинку.

На підставі вищезазначеного позивачка вважає,що нотаріально посвідчений заповіт, який нею оскаржується, складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Витребовано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори інформацію, яка міститься у спадковому реєстрі електронної бази даних, відомості про заповіти, спадкові договори, спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину, відносно будинку АДРЕСА_1 за період з 16.06.2001 року по 16.06.2021 року; належним чином завірену копію спадкової справи померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належним чином завірену копію спадкової справи померлої ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та належним чином завірену копію спадкової справи померлої ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22.02.2022 року через канцелярію суду позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року у задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_1 про витребування документів відмовлено.

17 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Матеріали справи містять поштовий конверт із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яким суд направив ОСОБА_1 на адресу, яку вона вказала у своїй позовній заяві як адресу свого проживання ( АДРЕСА_2 ), судову повістку про виклик у судове засідання. Поштове відправлення повернулось до суду із відміткою «повертається» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, суд зробив оголошення, розміщене на офіційному веб-порталі судової влади України, розміщене 03.01.2023 року.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Матеріали справи містять поштовий конверт із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яким суд направив ОСОБА_2 на його зареєстроване місце проживання ( АДРЕСА_1 ), судову повістку про виклик у судове засідання. Поштове відправлення повернулось до суду із відміткою «повертається» та «адресат відмовився». Крім того, суд зробив оголошення, розміщене на офіційному веб-порталі судової влади України, розміщене 03.01.2023 року.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Рекомендовані листи з позначкою Судова повістка, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Судова повістка. Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою Судова повістка, працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року, далі - також Правила).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою Судова повістка рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення (абзац 3 пункту 116 Правил).

За таких обставин, виходячи з приписів частини 1 статті 131 ЦПК, пунктів 99-1, 116 Правил ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід вважати такими, що 03 грудня 2022 року повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, оскільки позивач відсутня за адресою місця проживання, яку зазначила при подання позовної заяви, а відповідач відмовився від отримання поштового відправлення.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомляла.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Зважаючи на вищенаведені положення, враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання задля дотримання принципу розумності строків, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30 квітня 2004 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 30.04.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від спільного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 15, 17).

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 мають зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 (а.с. 14, 16).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис за №1179 (а.с. 13).

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Керівника Дванадцятої Київської Державної нотаріальної контори із заявою про надання інформації спадкового реєстру електронної бази даних (а.с. 18-19).

Дванадцятою Київською державною нотаріальної конторою від 23 червня 2021 року № 4714/01-16, в особі Державного нотаріусу Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Я.О. Щербини надано відповідь ОСОБА_1 , відповідно до якої зазначено, що «Витяги та інформаційні довідки зі Спадкового реєстру про посвідчені заповіти і спадкові договори видаються іншим особам, крім заповідача та відчужувача, тільки після смерті останніх за умови пред`явлення свідоцтва про смерть або іншого документа, що підтверджує факт смерті заповідача, спадкодавця» (а.с. 20).

Суд також встановив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 09.07.2020 року склав заповіт, посвідчений та зареєстрований за №8-463, ОСОБА_16 , державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, зі змісту котрого вбачається, що ОСОБА_3 з належних йому на праві особистої власності 5/12 часток житлового будинку під номером АДРЕСА_1 заповідає 1/12 частку - брату, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , 1/12 частку - сину, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , 3/12 частки - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с. 21).

16 жовтня 2020 року ОСОБА_16 , державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого Дванадцятою київської державною нотаріальною конторою, 13 серпня 2013 року зареєстрованого у реєстрі за №3-1747, складено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за №8-779. Відповідно до якого, спадкоємцем 1/6 частки спадкового майна ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 є її онук - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку за номером АДРЕСА_1 (а.с. 22).

16 жовтня 2020 року ОСОБА_16 , державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №8-780 свідоцтво про право на спадщину за законом. Зі змісту свідоцтва вбачається, що державний нотаріус посвідчила, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 є її син ОСОБА_3 , спадкоємець Ѕ частки спадкового майна, та син ОСОБА_2 , спадкоємець Ѕ частки спадкового майна. Спадщина, на яку в указаних частках, видано це свідоцтво, складається з 5/6 часток житлового будинку за номером АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. та вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., суд вважає зазначити наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 09.07.2020 року склав заповіт, посвідчений та зареєстрований за №8-463, ОСОБА_16 , державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, зі змісту котрого вбачається, що ОСОБА_3 з належних йому на праві особистої власності 5/12 часток житлового будинку під номером АДРЕСА_1 заповідає 1/12 частку - брату, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , 1/12 частку - сину, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , 3/12 частки - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с. 21).

Відповідно до ч. 1 статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до положень ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши докази, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, відповідно до вимог законодавства. Заповіт містить відомості про встановлення нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. особи заповідача та перевірено його дієздатність. Крім того, заповіт містить відомості проте, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 та власноруч ним підписаний. Заповіт містить написане від руки речення «Заповіт мною прочитано вголос та заповіт підписано о 16 год. 00 хв.» та підпис ОСОБА_3 (а.с. 21).

У своїй позовній заяві Позивачка просить визнати заповіт недійсним зважаючи на те, що нотаріально посвідчений заповіт, який нею оскаржується, складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій.

Згідно статті 1257 ЦК України підставами для визнання заповіту недійсним передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплюється презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Системний аналіз ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14.

Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Досліджуючи матеріали справи, суд встановив відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують, що ОСОБА_3 на момент укладення заповіту, через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій.

Про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи Позивачка у судовому засідання не заявляла, жодних інших доказів, які б підтвердили стан ОСОБА_3 на момент укладення заповіту, суду не надала. Усі твердження, наведені ОСОБА_1 у позовній заяві, носять суб`єктивний, побудований на припущеннях та не підтверджений жодними належними та допустимими доказами, характер.

Зважаючи на зазначене, суд вирішує питання про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Усі твердження позивачки ґрунтуються на її особистих припущеннях, про події 09 липня 2020 року ОСОБА_1 дізналась, за її словами, від двоюрідного брата чоловіка ОСОБА_15 , якому її чоловік все це розповів, після того, як все трапилось. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цієї тези ОСОБА_1 не надала.

Витребовані у Дванадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , не підтвердили свідчень ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 на момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій (а.с. 53-214).

Жодних інших доказів, які б підтвердили факти, наведені позивачкою у позовній заяві, суд не отримав.

Частина 2 статті 13 ЦПК України встановлює, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, ОСОБА_1 у поданій позовній заяві неодноразово наголошувала на тому, що ОСОБА_16 , нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, здійснювала шахрайські та маніпуляційні дії щодо спадкової справи, на підставі чого ОСОБА_1 стверджувала, що складений заповіт ОСОБА_3 від 09.07.2020 року, та свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2020 року є недійсними.

Щодо цього суд зазначає, що встановлення чи були дії державного нотаріуса шахрайськими, не є предметом розгляду у цій справі. Крім того, суд наголошує, що у порядку цивільного судочинства не можуть бути розглянуті вимоги, що належать до іншого виду судочинства.

На підставі викладеного суд вважає, що з наявних матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 на час складання заповіту 09.07.2020 року перебував у стані, який спричинив те, що він не усвідомлював значення своїх дій. Тому суд доходить висновку, що ОСОБА_3 був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо відсутності усвідомлення ОСОБА_3 на момент вчинення оспорюваного правочину значення своїх дій, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами дослідженими судом в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_3 від 09.07.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. та, відповідно, вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., оскільки дані вимоги є взаємопов`язаними між собою. А тому в їх задоволенні суд відмовляє.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати залишаються за позивачем.

Відповідно до ст.236 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст.ст. 203, 204, 220, 225, 657, 1233, 1236-1240, 1246, 1248, 1248, 1253 ЦК України; ст.ст. 4, 12, 15, 16, 77, 80, 81, 89, 197, 263 ЦПК України; суд, -

У Х В А Л И В

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції м. Києва про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи, за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http:// sv.ki.court.gov.ua.

Суддя Н.О. Горбенко