ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/154/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/867/22 Категорія: 307000000 Шарко О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддівВініченка Б.Б., Карпенко О.В., Новікова О.М.
за участю секретаря Ярошенко Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Руслана Володимировича на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В мотивування поданого позову посилалася на те, що 09.10.1996 її покійний батько придбав на підставі договору купівлі-продажу будинок з адресою: АДРЕСА_1 . Будинковолодіння складається - опис об`єкта: житловий будинок цегляний, зазначений на плані під літерою «А», має загальну площу - 85,4 кв.м., житлову площу - 46,9 кв.м., а також слідуючі господарські та побутові споруди: прибудова під літерою «а», літня кухня під літерою «Б», погріб під літерою «В», убиральня під літерою Д», огорожа за №1, хвіртка за №2, ворота за №3. Земельна ділянка під будинком не приватизована, та має кадастровий номер: :01:003:0665 площею 0,617 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер.

На момент смерті батька - ОСОБА_3 , їй було повних 13 років. Вона входила до кола спадкоємців першої черги на рівні із своєю матір`ю - ОСОБА_2 , крім неї та матері, інших спадкоємців немає.

Проте, на момент смерті її батька вона проживала разом з батьком, та по факту вступила в право власності на майно спадкодавця, але, оскільки, їй всього було 13 років, вона не могла звернутись до нотаріуса для оформлення права на спадкове майно.

В подальшому, 24.02.2022 вона звернулась до державного нотаріуса Першої Черкаської нотаріальної контори, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини, та отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що право на спадщину щодо будинку та грошових вкладів батька отримала її мати - ОСОБА_2 , яка оформила право на спадщину вцілому на весь будинок на себе.

Позивач вважає, що вона є спадкоємцем першої черги будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на рівні з її матір`ю - ОСОБА_2 , проте, оформити спадщину через нотаріуса не вбачається за можливе, оскільки, її мати вже оформила право власності на весь будинок в цілому, про це нотаріус зазначила в постанові від 24.02.2022 - з постанови нотаріуса чітко вбачається, що вона має право на спадщину, так як вона прийняла спадщину фактично.

З таких підстав просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на частину будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на 1/2 частину будинку з господарськими спорудами (опис об`єкта: опис об`єкта: житловий будинок цегляний, зазначений на плані під літерою «А», має загальну площу - 85,4 кв.м., житлову площу - 46,9 кв.м., а також слідуючі господарські та побутові споруди: прибудова під літерою «а», літня кухня під літерою «Б», погріб під літерою «В», убиральня під літерою «Д», огорожа за №1, хвіртка за №2, ворота за №3), припинити право власності ОСОБА_2 на частину будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки неможливо визнати право власності за позивачем, у зв`язку з тим, що нею не було надано доказів, які підтверджують підстави набуття такого права.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко Р.В. не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, посилався на те, що рішення суду прийняте при невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а також з невірним застосуванням норм процесуального права, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що станом на дату звернення до суду ОСОБА_1 вже набула права власності на спадкове майно, оскільки проживала зі спадкодавцем на момент смерті та після його смерті фактично вступила в право управління майном, так як проживала у будинку , який і є спадковим майном по час звернення до суду, що підтверджується документально.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та його батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Суд не взяв до уваги, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку ( лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №v-753740-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що 24.02.2022 ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що право на спадщину щодо будинку та грошових вкладів батька отримала її мати, відповідач по справі , яка оформила право на спадщину в цілому на весь будинок на себе, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.03.2009, вказане підтверджується постановою нотаріуса від 24.02.2022 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі та інші докази наявні в матеріалах справи.

Також судом не надано належної оцінки інформації викладеній нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.02.2022, звертає увагу, що відповідно до даних постанови нотаріуса зазначено, що позивач фактично прийняла спадщину.

Суд не належно надав оцінку тому, що про своє порушене право позивачка дізналася тільки при зверненні до нотаріуса 24.02.2022 та отримала відмову про видачу їй свідоцтва на спадщину.

Суд не надав належної оцінки, що в матеріалах спадкової справи відповідачка надала нотаріусу завідома недостовірну інформацію, вказавши, що інші спадкоємці крім неї відсутні.

Вказує, що суд першої інстанції не визнав належним доказом постійного проживання позивача із батьком на момент його смерті - акт депутата від 15.02.2022.

Також суд дійшов помилкового висновку, що позивачка повинна була звернутись до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини.

Просить апеляційний суд звернути увагу на обставини, які доводяться та встановлюються саме матеріалами справи.

Крім того, скаржником відповідно до положень п. 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України заявлено клопотання про повторне дослідження апеляційним судом матеріалів справи, зокрема, просить дослідити: довідку № 412/12-2-04 від 23.02.2022 ВК Звенигородської міської ради, акт депутата Звенигородської міської ради від 15.02.2022, постанову нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.02.2022, копію матеріалів спадкової справи заведеної після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

15.11.2008 ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , прізвище змінилось на « ОСОБА_6 », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

20.06.2017 згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було розірвано.

03.02.2021 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 , прізвище змінилось на « ОСОБА_9 », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

12.07.2021 згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було розірвано.

08.01.2022 ОСОБА_10 зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 , прізвище змінилось на « ОСОБА_12 », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 .

Також встановлено, що 09.10.1996 ОСОБА_3 придбав на підставі договору купівлі- продажу будинок з адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору купівлі-продажу будинку № 5678 такопіє ювитягу про реєстрацію права власності на будинок.

Будинковолодіння складається - опис об`єкта: житловий будинок цегляний, зазначений на план і підлітерою «А», має загальну площу - 85,4 кв.м., житлову площу - 46,9 кв.м., а також слідуючі господарські та побутові споруди: прибудова під літерою «а», літня кухня під літерою «Б», погріб під літерою «В», убиральня під літерою Д», огорожа за №1, хвіртка за №2, ворота за №3. Земельна ділянка підбудинком не приватизована, та має кадастровий номер: :01:003:0665 площею 0,617 га., що стверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 .

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 та грошові вклади в ТВБВ № 2970/01 - філії Звенигородського ВОБ № 2970 ВАТ «Державний ощадний банк» на загальну суму - 1 784,75 грн.

За життя ОСОБА_3 заповіту не залишив. Його спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_1 (дочка) та відповідач ОСОБА_2 (дружина).

06 березня 2009 року ОСОБА_2 звернулась до Звенигородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

06 березня 2009 року Звенигородською державною нотаріальною конторою відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № 2-329 та № 2-331).

Згідно із вказаними свідоцтвами про право на спадщину відповідач ОСОБА_2 успадкувала право на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , та грошові вклади в ТВБВ № 2970/01 - філії Звенигородського ВОБ № 2970 ВАТ «Державний ощадний банк» на загальну суму - 1 784,75 грн.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи на час відкриття спадщини позивач була неповнолітньою, заяву про відмову від прийняття спадщини за законом до нотаріуса не подавала.

24 лютого 2022 року позивач звернулась до державного нотаріуса Першої Черкаської нотаріальної контори, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Першої черкаської, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24 лютого 2022 року № 216/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину на майно померлого видані на користь іншої особи.

В матеріалах справи міститься акт від 15.02.2022, складений депутатом Звенигородської міської ради Лисогор О.Ю., в присутності свідків, про те, що зі слів свідків, власник будинку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,- чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,- дружина, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - донька, проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 в період з грудня 2000 року по 12 травня 2003 року.

Згідно копії довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за № вбачається, що місцем проживання ОСОБА_1 вказано АДРЕСА_1 .

Звертаючись із вказаним позовом ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги неможливістю отримання в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадкове майно з огляду на те, що свідоцтво на спадщину видано на іншу особу. При цьому вона є спадкоємцем першої черги і набула право власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Щодо вимоги про визнання права власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Оскільки спірні правовідносини є спадковими правовідносинами, що виникли між учасниками справи в 2003 році, тобто до набрання чинності ЦК України (2004 року) та існують по цей час, то вони регулюються нормами ЦК Української РСР та ЦК України у відповідності до часу дії цих Кодексів.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 528 ЦК Української РСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Частиною першою статті 529 ЦК Української РСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК Української РСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року, що була чинною на час відкриття спадщини після ОСОБА_3 , визначено, що доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути, у тому числі, довідка відповідного органу місцевого самоврядування або виконавчої влади про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав із ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанції про сплату податків; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку у період шести місяців після смерті спадкодавця, інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном.

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що на час відкриття спадщини після батька ОСОБА_3 вона була неповнолітньою та проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному будинку АДРЕСА_1 , тому фактично прийняла спадщину на підставі закону.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Для з`ясування обставини прийняття неповнолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини є неповнолітньою особою, неповнолітньою особою не подано заяви про відмову від прийняття спадщини.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 183/4406/16) було зроблено висновок, відповідно до якого частина четвертої статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , а також має право на спадкування за законом у першу чергу.

Як вбачається із матеріалів справи на час відкриття спадщини після ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) позивач була неповнолітньою та була зареєстрована за адресою своїх батьків в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру.

Також матеріали справи містять Акт від 15 лютого 2022 року, складений депутатом Звенигородської міської ради Лисогор О.Ю., за участю двох свідків, в якому вказано, що позивач проживала разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 в період з грудня 2000 року по 12 травня 2003 року.

Доказів щодо відмови позивача від прийняття спадщини матеріали справи не містять.

Також встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідач спадщину прийняла та отримала на підтвердження свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 березня 2009 року на все майно.

Враховуючи викладене, спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_3 , крім відповідача, є позивач, яка фактично прийняла у спадщину частину спадкового майно ОСОБА_3 , воно належало їй з моменту відкриття спадщини, а отже, хоч її спадкові права на майно і не були оформлені, воно їй належало, оскільки законодавець не встановлював терміну, протягом якого такі спадкові права можуть бути оформлені.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно, яке залишилося після ОСОБА_3 , суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що зазначені в позовній заяві вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довела належними доказами факту постійного проживання позивача з батьком на час його смерті, користування спадковим майном, що свідчить про факт прийняття нею спадщини.

Таким чином, безпідставними є висновки суду першої інстанцій про недоведеність вимог позову.

Отже, з урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв. м, житловою площею 46,9 в порядку спадкування за закономпідлягає до скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Щодо вимоги припинення права власності відповідача на частину майна.

Апеляційний судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємцями першої черги за законом, після смерті ОСОБА_3 , є позивач та відповідач.

Нормами ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відтак, кожному із спадкоємців, які є сторонами по справі, належить по 1/2 частці у спадковому майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках встановлених законом.

Предметом даного спору є визнання права власності на частину будинковолодіння в порядку спадкування за законом та припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірного будинку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв. м, житловою площею 46,9 в порядку спадкування за закономпідлягають до задоволення, тому враховуючи, що кожному із спадкоємців, які є сторонами по справі, належить по 1/2 частці у спадковому майні.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірного будинку є похідними вимогами від вимоги про визнання права власності на частину будинковоголоідння, тому саме в цій частині позовні вимоги також є обґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не повною мірою відповідають обставинам справи, а відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Руслана Володимировича задовольнити.

Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задовольнити .

Визнати в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 право власності на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв. м, житловою площею 46,9 кв.м з господарськими спорудами.

Припинити право власності ОСОБА_2 на частину будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2023 року.

Судді: