ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1958/23 Справа № 172/1001/21 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліна Т.І.,

суддів: Зайцева С.А., Максюта Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій заінтересованою особою визначила Васильківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який ухвалою суду від 01 березня 2022 року замінений на Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, щодо постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява обґрунтована тим, що вона, маючи дівоче прізвище ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Червоний Яр Солонянського району Дніпропетровської області. В 1984 році її сім`я переїхала на постійне місце проживання до м. Дніпропетровська. 01 вересня 1984 року вона пішла до восьмирічної школи №125 м. Дніпропетровська, яку закінчила у 1992 році. 03 березня 1993 року заявниця отримала паспорт громадянки СРСР у Самарському РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. 13 серпня 1994 року вона уклала шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Самарської районної ради в м. Дніпропетровську, актовий запис № 312. ІНФОРМАЦІЯ_2 у заявниці народилась донька - ОСОБА_3 . З 2001 року ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 . Весь зазначений час, тобто, з дня її народження і по теперішній час, вона постійно проживала на території України, за її межі ні разу не виїжджала, і паспорта громадянина якоїсь держави ніколи не отримувала. Встановлення даного факту необхідне їй для оформлення громадянства України та отримання в подальшому паспорта громадянина України. Вона вважає, що має право на громадянство України, так як до 24 серпня 1991 року та до 13 листопада 1991 року, як і до сьогоднішнього дня, постійно проживала і проживає на території України (а.с.2).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2022 року вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Червоний Яр Солонянського району Дніпропетровської області. /а.с.48-51/.

Не погодившись із таким рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог з підстав їх недоведеності заявником.

ОСОБА_1 не скористалася своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, на подачу відзиву на апеляційну скаргу та відзиву не подавала.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглядаючи апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, зазначає, що виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте, не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Теорія цивільного процесуального права виходить із того, що окреме провадження є різновидом проваджень цивільного судочинства, в якому, як і в інших провадженнях, здійснюється правосуддя у цивільних справах.

Ще за часів Римської імперії передбачалося, що у зазначених випадках особа може звернутися до судді та довести перед державною офіційною особою, що той або інший факт дійсно мав місце, але документи про такий факт втрачено. Ці факти назвали юридичними, бо лише за їх наявності в особи виникають юридичні права. Такий вид провадження склався історично і застосовується в усіх судових системах світу в тій або іншій інтерпретації.

На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991року №1636-ХІІ «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття безперервне проживання на території України та проживання на території України на законних підставах. Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №363/214/17-ц, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України та отримання паспорту громадянина України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 3 постанови від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, судом першої інстанції встановлено, що заявниця Михайлова (Півнюк) народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Червоний Яр Солонянського району Дніпропетровської УРСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане 01 червня 1977 року (а.с. 4).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , що видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 13 серпня 1994 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб 13 серпня 1994 року, актовий запис №312. Після укладення шлюбу ОСОБА_6 змінила своє прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у заявниці народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної ради народних депутатів м .Дніпропетровська 10 березня 1995 року (а.с. 5).

Згідно копії довідки від 23 жовтня 2018 року, що видана КЗО «НВК № 125» ДМР, ОСОБА_6 01 вересня 1984 року вступила до 1 класу восьмирічної школи № 125 (м. Дніпропетровська, вул. Аграрна,1 та закінчила заклад у 1992 році (а.с.11).

Згідно копії домової книги встановлено, що заявниця була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 11.10.1993 року, тобто після досягнення 16 річного віку (а.с. 6-9).

З копії листа Васильківського районного сектору ДМС від 21 грудня 2016 року вбачається, що 03 вересня 1993 року заявниця була документована паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_4 , що виданий Самарським РВ ДМУ УМВС у Дніпропетровській області, в зв`язку з досягненням віку (а.с. 10).

Також у цій довідці зазначено, що ОСОБА_8 зверталася до Васильківського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою щодо видачі паспорта замість втраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с. 3).

Як вбачається з копії листа Васильківського районного сектору Державної міграційної служби Головного Управління у Дніпропетровській області від 21 грудня 2016 року, з метою підтвердження належності заявниці до громадянства України, рекомендовано надати до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання документи, які б підтверджували факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (а.с. 10).

Отже, мета ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - отримання паспорта громадянина України, що вірно встановлено судом першої інстанції і з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також судом першої інстанції вірно надано правову оцінку і такому письмовому доказу, як довідка КЗО НВК №125 №1-Д15 від 23 жовтня 2018 року, щодо якої судом першої інстанції зазначено прізвище заявника як після укладення шлюбу, яке вона має на момент розгляду справи, так і дошлюбне її прізвище, яке зазначено у цій довідці.

Доводи Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують рішення суду першої інстанції.

Зазначені в апеляційній скарзі обставини щодо неспівпадіння персональних даних заявниці у довідці КЗО НВК №125 №1-Д15 від 23 жовтня 2018 року з її особистими персональними даними не підтверджено жодними доказами, які повинні були бути надані стороною заінтересованої особи до суду першої інстанції, якому належить, в силу ст. 89 ЦПК України, надавати правову оцінку, що і було ним зроблено у повній мірі.

При цьому скаржник не зазначає, в яких саме персональних даних має місце наявність розбіжностей та з чим саме.

Колегія суддів відхиляє інші доводи апелянта, оскільки вони вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, апелянтом не надано, а тому колегія вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта