Провадження № 22-ц/812/27/23
П О С Т А Н О В А
іменем України
24 січня 2023 року м. Миколаїв
справа № 467/604/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,
із секретарем Ткаченко Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1
на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухвалене 30 листопада 2021 року суддею Кірімовою О.М. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 06 грудня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до
ОСОБА_1
та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2
про поділ мана подружжя
в с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
26 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 19 травня 1992 року по 19 червня 2018 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, 14 грудня 2012 року ними придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що будинок є їхньою з відповідачем спільною власністю, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на його частину.

20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 у якому зазначав, що крім названого позивачкою, у період шлюбу 13 травня 1994 року подружжям також було придбано будинок АДРЕСА_2 . У будинку АДРЕСА_1 в він проживає разом з цивільною дружиною ОСОБА_3 , тому просив визнати за ним право власності на цей будинок, а за позивачкою ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_2 .

Крім іншого ОСОБА_1 посилався на пропуск позивачкою позовної давності для звернення з позовом, оскільки шлюб між ними розірвано 19 червня 2018 року.

Відзиву ну зустрічний позов ОСОБА_2 не подавала, участі у судових засіданнях не приймала.

Представник позивачки у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , та щодо позовної давності заявляв про те, що порушеним своє право на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачка вважає з того часу, як відповідач зареєстрував у ньому свою співмешканку та її дітей у червні-липні 2021 року. За таких обставин вважав позовну давність не пропущеною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2021 року, на задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та на часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право власності на будинок АДРЕСА_2 по частині за кожним, та на будинок АДРЕСА_1 по частині за кожним. Розподілено судові витрати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 454 грн сплаченого судового збору та 7 000 грн витрат на оплату правової допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту придбання спірного майна у період перебування у зареєстрованому шлюбі, рівністю часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та відсутністю доказів порушення майнових прав позивачки на спірний будинок у 2018 році. Крім цього суд урахував відмову позивачки ОСОБА_2 від визнання права власності на кожний окремий будинок за кожним з подружжя.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що визнавши за ОСОБА_2 право власності на частину будинку АДРЕСА_2 , суд вийшов за межі її позовних вимог, оскільки такої вимоги позивачка не заявляла. Також апелянт вважав, що суд безпідставно залишив поза увагою його доводи про те, що ОСОБА_2 зобов`язувалась не претендувати на придбані у шлюбі житлові будинку в обмін на те, що він дасть гроші на придбання житла їх спільній доньці ОСОБА_4 , і це своє зобов`язання він виконав. Висновок суду про дотримання позивачкою позовної давності вважав помилковим та таким, що необхідно рахувати з дати розірвання шлюбу. Крім цього посилався на порушення представником позивачки норм ЦПК України щодо строків витребування та надання суду доказів у справі, у зв`язку з цим вважав такі докази неналежним та недопустимими. Також посилався на порушення судом принципу пропорційності розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи інших учасників
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалась.
2.Мотивувальна частина
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Справа перебуває у провадженні апеляційного суду з січня 2022 року.
Ухвалою суду від 24 січня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 8 лютого 2022 року. Судове засідання не відбулося у зв`язку з відпусткою судді-члена колегії. Справу призначено до розгляду на 9 березня 2022 року. У зв`язку з відсутністю в суду відомостей про отримання сторонами поштових повідомлень розгляд справи відкладено на 05 липня 2022 року. 05 липня 2022 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Справу призначено до розгляду на 30 серпня 2022 року.
При цьому позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , отримуючи судові повідомлення за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на апеляційну скаргу не подавала.
Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, перебування Миколаївської області в безпосередній близькості до зони проведення бойових дій та враховуючи предмет спору право колишнього подружжя на житло, апеляційний суд своєю ухвалою від 30 серпня 2022 року, для з`ясування всіх істотних обставин справи та позицій сторін, перейшов до розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Справа призначалася до розгляду на 10 год 30 хв. 13 вересня 2022 року, 10 год 45 хв. 04 жовтня 2022 року, на 10 год 45 хв 18 жовтня 2022 року, на 10 год 45 хв. 01 листопада 2022 року, на 10 год 30 хв. 29 листопада 2022 року та на 10 год 40 хв 24 січня 2023 року.
У судових повідомленнях про час та місце слухання справи суд апеляційної інстанції, враховуючи призначення справи до розгляду в умовах воєнного стану, щоразу роз`ясняв сторонам, зокрема позивачці ОСОБА_2 право участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції пози межами приміщення суду, у тому числі за допомогою системи відеозв`язку EASYCON.
Проте, таким своїм правом позивачка ОСОБА_2 не скористалася.
12 вересня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 17 жовтня 2022 року, 31 жовтня 2022 року та 23 листопада 2022 року ОСОБА_2 на електронну пошту суду подавала заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її представника адвоката Багдасаряна А.Ю. на службі в ЗСУ.
Крім цього, 28 листопада 2022 року на електронну адресу суду адвокат Багдасарян А.Ю. подав копію наказу про мобілізацію, з якого вбачається, що з 05 березня 2022 року він зарахований до особового складу певної військової частини.
При відкладенні розгляду справи 20 грудня 2022 року на 24 січня 2022 року позивачці ОСОБА_2 роз`яснено неприпустимість подальшого затягування строків розгляду справи та вказано на можливість прийняти участь у судовому засіданні особисто, або забезпечити участь свого представника. Також роз`яснено право скористатися можливістю укладення договору про надання правової допомоги з іншим адвокатом, у тому числі шляхом звернення за вторинною безоплатною правовою допомогою.
Також, апеляційний суд враховує те, що, як вбачається з Єдиного реєстру адвокатів, адвокат Багдасарян А.Ю. припинив свою адвокатську діяльність 22 березня 2022 року, а 02 червня 2022 року відновив її. Тобто на час розгляду справи адвокат має повноваження на представлення інтересів громадян.
При цьому суд враховує, що ордер про надання правової допомоги між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено 29 червня 2021 року на представлення інтересів позивачки тільки в суді першої інстанції Арбузинському районному суді Миколаївської області.
Отримавши 24 січня 2022 року, на зареєстровану в Єдиному реєстрі адвокатів електронну адресу, ухвали про відкриття провадження у справі та про призначення справи, адвокат Багдасарін А.Ю. жодних дій, направлених на представництво інтересів ОСОБА_2 та забезпечення розгляду справи не вчинив.
Не сприяла розгляду справи і позивачка ОСОБА_2 .
За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін і їх представників про час та місце слухання справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що 19 травня 1992 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб (а.с. 7 том І).

13 травня 1994 року подружжям придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , а 14 грудня 2012 року - будинок АДРЕСА_1 (а.с. 9, 42 том І).

19 червня 2018 року шлюб між подружжям розірвано (а.с. 8 том І).

24 червня 2021 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована дружина відповідача ОСОБА_3 , а 06 липня 2021 року - її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 85 том І).

Згідно довідок про оціночну вартість об`єктів нерухомості, сформованої 18 серпня 2021 року, вартість будинку АДРЕСА_2 складає 445 681, 80 грн, а будинку АДРЕСА_1 складає 518 565, 89 грн (а.с. 77-82).

Позиція апеляційного суду
Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, на яке посилається відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України), не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Отже, у справах про поділ спільного майна подружжя, при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такої усталеної практики дотримується Верховний Суд, зокрема у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 177/1912/19 (провадження 61-19747ск21), а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди мають враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що спір з приводу розподілу спільного майна подружжя, зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 , виник між подружжям раніше, ніж вказує позивачка після реєстрації відповідачем у спірному будинку ОСОБА_3 та її дітей.

За такого підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском позовної давності, відсутні.

Правовідносини з приводу поділу будинку АДРЕСА_2 , який було придбано подружжям 13 травня 1994 року, регулюються нормами КЗпШС, який діяв на час придбання цього майна.

За правилами статті 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

За приписами статті 28 КЗпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , який був придбаний подружжям 14 грудня 2012 року, то правовідносини щодо його поділу регулюються СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 СК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Таким чином будинки АДРЕСА_3 є об`єктами спільної сумісної власності сторін як набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сімейну власність.

За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається що вказане майно належить кожному з подружжя порівну.

Щодо поділу майна у спосіб, про який просить позивака ОСОБА_2 , то суд виходить з наступного.

Згідно частини 2 статті 183 ЦК України, річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, є неподільною.

Будинки, безумовно, є речами неподільними.

Врахувавши зазначені вище норми закону та те, що сторони перебувають у неприязних стосунках достатньо тривалий час, шлюб між ними розірвано ще у 2018 році, проте, протягом усього цього часу сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна мирним шляхом та не вирішили цього питання у позасудовому порядку, апеляційний суд вважає, що ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання за колишнім подружжям права власності на спірні будинки по частині за кожним, не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки фактично не вирішує спору, що виник.

Метою судового рішення є досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах. Проте, зазначене рішення суду першої інстанції не відповідає вказаній меті.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також враховуючи те, що позивачка ОСОБА_2 , постійно проживаючи за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_4 , та отримуючи за вказаною адресою судові повідомлення про розгляд справи, жодного разу у судове засідання не з`явилася, жодних дій на спростування доводів апеляційної скарги не вжила та відзиву на апеляційну скаргу не подала, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 таким чином самоусунулася від захисту своїх інтересів та втратила зацікавленість у доведеності безспірних обставин, які б вказували на необхідність поділу майна між подружжям саме тим шляхом, який обрав суд першої інстанції.

При цьому відповідач ОСОБА_1 проти такого поділу категорично заперечує.

Тому доцільним є здійснити поділ спільного майна у такий спосіб, за яким неподільні речі залишаються неподільними, зі стягненням грошової компенсації вартості будинку, який є дорожчим.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність поділу майна подружжя шляхом визнання права власності за кожним з них на окремий житловий об`єкт.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 (на день розгляду справи віднесено до Первомайського району) Миколаївської області, а позивачка ОСОБА_2 у цьому будинку тривалий час не проживає, апеляційний суд вважає за необхідне визнати право власності на цей будинок саме за ОСОБА_8 .
Позивачка ОСОБА_2 у жодному зі спірних будинків не зареєстрована, де саме вона проживає під час вирішення спору не зазначає, будь-яких суттєвих обставин, які перешкоджали б визнанню за нею права власності на будинок АДРЕСА_2 (на день розгляду справи віднесено до Первомайського району) Миколаївської області, ОСОБА_2 не зазначає.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за доцільне визнати право власності на цей будинок саме за ОСОБА_2 .
Щодо визначення розміру грошової компенсації вартості розподіленого майна, то суд виходить з наступного.
Згідно частини 4 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Згідно звіту про оціночну вартість спірних житлових будинків, вартість будинку АДРЕСА_1 складає 518 565, 89 грн, а будинку АДРЕСА_2 - 445 681, 80 грн.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Дійшовши висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оціночна вартість якого складає 518 565, 89 грн, а за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , вартість якого складає 445 681, 80 грн, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини різниці у вартості житлового буднику, присудженого йому судом. Отже, розмір компенсації, яка підлягає стягненню складає 36 442, 05 грн.
Крім іншого апелянт зазначав, що суд безпідставно прийняв клопотання представника позивачки про витребування доказу інформації про осіб, зареєстрованих у будинку АДРЕСА_1 . Посилався на те, що представник позивачки повинен був надати відповідь на відзив, а не клопотання про витребування доказу, а відповідь на відзив у визначений законодавством строк подано не було.
Проте, такий довід апеляційної скарги не заслуговує на увагу у зв`язку з тим, що сторона має право на власний розсуд доводити свою позицію чи заперечувати проти позиції опонента. Подання клопотання про витребування інформації про зареєстрованих у спірному будинку осіб та задоволення цього клопотання судом, не порушило будь-яких прав відповідача ОСОБА_1 , а навпаки, сприяло повному та всебічному з`ясуванню обставин справи. А крім цього, факт реєстрації у спірному будинку дружини ОСОБА_1 та її дітей, не заперечує і сам ОСОБА_1 , та сам вказує на те, що саме цей факт викликав у позивачки ОСОБА_2 негативні емоції та призвів до звернення до суду з позовом про поділ майна. Строки подання відзиву на позовну заяву чи клопотання про витребування доказу у даному випадку правового значення не мають, оскільки на зміст зазначеної у довідці інформації чи на дати реєстрації осіб у спірному будинку не впливають.
Інші доводи апеляційної скарги суттєвого значення для вирішення спору по суті не мають, на встановлені колегією суддів обставини справи та застосовані до них норми матеріального права, не впливають.
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
З урахуванням викладених вище обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання за ОСОБА_9 права власності на будинок АДРЕСА_5 , та за ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати сторін.
Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення зустрічних позовні вимог ОСОБА_1 шляхом поділу спільного майна подружжя за запропонованим ним варіантом, то понесені ОСОБА_1 судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 . Розмір витрат ОСОБА_1 складає 2 280 грн, з яких: судовий збір, сплачений до суду І інстанції 908 грн, та 1 362 грн судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину будинку АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, не підлягають відшкодуванню і її судові витрати.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то їх відшкодування гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина 3 статті 141 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Панченком О.В. укладено договір про надання адвокатських послуг у даній цивільній справі. Цього ж дня складено протокол про узгодження виконання конкретних послуг та їх ціни. Згідно акту про виконані роботи до сплати клієнтом підлягає 13 000 грн, з яких: 500 грн за з`ясування та вивчення обставин справи та консультацію адвоката, 4 000 грн за складання відзиву на позовну заяву, 7 000 грн за складання зустрічної позовної заяви та 1 500 грн за складання заяв про відкладення розгляду справи.
Враховуючи те, що відзив на позовну заяву ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 частково є аналогічними, а заяви про відкладення розгляду справи не були спрямованими ні на встановлення додаткових обставин у справі, ні на прискорення її розгляду, а також враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відшкодувати ОСОБА_1 його витрати частково, визначивши їх розмір у 5 000 грн.
Витрати на професійну правничу допомогу, які понесла позивачка ОСОБА_2 , відшкодуванню не підлягають, оскільки суд у задоволенні її позовних вимог відмовляє.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 36 442, 05 (тридцять шість тисяч чотириста сорок дві) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7 280 (сім тисяч двісті вісімдесят) грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------
Повну постанову складено 30 січня 2023 року