Справа № 136/1188/22
провадження № 2/136/298/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 січня 2023 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Шпортун С.В.,

за участі секретаря судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що вони із відповідачем є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09.08.2018 із ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1 , користь було присуджено аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення.

11.09.2018 шлюб між ними із відповідачем було розірвано. Ще до розірвання шлюбу відповідач залишив сім`ю, проживає окремо, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що полягає в тому, що не тільки не приїздить до дитини, а взагалі не займається її вихованням, утриманням, не цікавиться її життям та станом здоров`я, дитина не знає свого батька, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, не сплачує аліментів за судовим рішенням, тому має заборгованість, що, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх спільної дитини, а також змінити спосіб присуджених до стягнення аліментів із частки на тверду грошову суму у розмірі 3000 грн.

Відповідач, у відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Також відповідач не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку.

Ухвалою суду від 01.09.2022 позовну заяву будо прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, а у справі призначено підготовче судове засідання, також зобов`язано орган опіки та піклування Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження.

Ухвалою суду від 28.10.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги просила задовольнити у повному обсязі, у разі неявки відповідача надала свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі.

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, однак надала заяву в якій просила розглядати справу у її відсутність, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно спільної дитини сторін підтримала.

Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, поштове відправлення спрямоване в його адресу про день та час розгляду справи повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «відсутність адресата за вказаною адресою».

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, ч.2, 4, 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України, вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, про що було постановлено ухвалу 27.01.2023.

Приймаючи до уваги те, що учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явились, суд не здійснює фіксування судового процесу технічними засобами у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони спору.

Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11.09.2018 шлюб сторін розірваний (а.с.9).

За рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09.08.2018, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 присуджено до стягнення аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від 21.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.10,11).

Вказане судове рішення набрало законної сили 22.09.2018 та було звернуто стягувачем до виконання.

Як слідує із довідки виданої Липовецькою міською радою 19.08.2022 за №09-17-01/153(а.с.6), дитина ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки №327 Липовецького міського центру первинної медико санітарної допомоги (а.с.7), ОСОБА_1 самостійно без участі батька ОСОБА_2 приймає участь у медичному опікуванні дитини ОСОБА_3 .

Із довідки за №27 від 23.08.2022 виданої Іваньківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів (а.с.8), ОСОБА_3 навчається в 2 класі даної школи, мати ОСОБА_1 приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини.

Згідно з довідкою за №73 від 02.11.2022 виданою Іваньківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів (а.с.41), батько ОСОБА_2 заклад освіти дитини жодного разу не відвідував, з класним керівником не комуні кував, навчанням дитини не цікавився.

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 31.08.2022 №09-17-01/54 складеного комісією в складі старости с. Війтівці, на підставі звернення гр. ОСОБА_1 (а.с.25), ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом з дитиною ОСОБА_3 , 2015 року народження, житловий будинок в задовільному стані, умови проживання задовільні, наявні запаси продуктів харчування, в дитини ОСОБА_3 є окрема кімната, ліжко, меблі є Інтернет та все необхідне для проживання та навчання, мама ОСОБА_1 належним чином виконує свої обов`язки, забезпечує дитину одягом, шкільним приладдям та усім необхідним. Батько ОСОБА_2 з сім`єю не проживає, не надає матеріального забезпечення для дитини, життям дитини не цікавиться та не навідує її.

Як слідує із довідки від 09.11.2022 за №14656 виданої начальником Шаргородського відділу ДВС у Жмеринському районі Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.42), ОСОБА_1 не отримувала аліментів від ОСОБА_2 , в період з 01.06.2018 по 31.10.2022 згідно виконавчого листа №136/946/18 виданого Липовецьким районним судом Вінницької області 25.09.2018. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було предметом розгляду органом опіки та піклування Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, за наслідками якого було складено висновок, який затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради 21.10.2022 за №211, відповідно до якого визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав стосовно дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід є можливим як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності з точки зору належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обставини щодо самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по відношенню до його дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження, оскільки більш як п`ять років останній не цікавиться життям дитини, відтак суд вважає, що наявні достатні правові підстави для застосування крайнього заходу впливу до відповідача шляхом позбавлення його батьківських прав, який відповідатиме інтересам дитини, отож позов в цій частині підлягає до задоволення.

Вирішуючи вимоги позивача про зміну способу присуджених із відповідача аліментів, суд приймає до уваги, що позбавлення батьківських прав не звільняє особу від утримання дитини, що кореспондується обов`язку, передбаченому у ч.2 ст.166 СК України.

Відповідно до приписів ч.3 абз.2 ст.181 СК України, передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Водночас право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі N 6-143цс-13, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження.

З аналізу ст.192 СК України слідує, що особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

Позивач вказуючи у позові на вкрай важке матеріальне становище, тобто погіршення її матеріального стану, у той же час на підтвердження вказаних обставин до позову не додає жодних належних та допустимих доказів, як і доказів щодо зміни її сімейного стану чи матеріального стану відповідача як платника аліментів, в сторону покращення, та взагалі змін з часу ухвалення рішення про присудження аліментів, які б давали підстави для зміни розміру присуджених за судовим рішенням аліментів.

З огляду на викладене та в контексті приведених норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що в цій частині позов є недоведений, відтак в його задоволенні слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення Глави 8 ЦПК України та здійснює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 180, 181, 192 СК України, ст. 10, 12, 13, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - невідомо), за участі третьої особи - Орган опіки та піклування Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (місце знаходження: вул. Героїв Майдану, 4, м. Липовець, Вінницька обл.) про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно його неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Світлана ШПОРТУН