ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1873/23 Справа № 242/1208/22 Суддя у 1-й інстанції - Клепка Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/1208/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович, до Селидівського міського суду Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович,

на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 17 листопада 2022 року,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун В.А., звернувся з позовом до Селидівського міського суду Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 17 листопада 2022 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун В.А., просить скасувати ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 17 листопада 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в оскаржуваній ухвалі помилково посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц, оскільки справа, на яку посилався суд, стосувалася відшкодування шкоди внаслідок ухвалення незаконного судового рішення. На думку скаржника це інші правовідносини.

Також зазначає, що в даній справі позивачем не оскаржується жодного судового рішення, жодної дії, а лише бездіяльність у специфічнішій формі, яка не була відома в існуванні та в практиці до цього часу. Не ставиться питання персональної відповідальності будь-якого судді. Процесуальний або інший закон не передбачив оскарження такого виду бездіяльності. Тому, на думку скаржника, даний спосіб є єдиним належним способом захисту порушених прав позивача на звернення до суду у будь-яких неконкретизованих справах, оскільки бездіяльність відповідачів унеможливила належну судову процедуру в цілому.

Підсумовуючи, посилається на те, що суд першої інстанції прийшов хибного висновку, позбавивши позивача права на звернення до суду із компенсацією внаслідок відсутності судової влади, яка усунулась від покладених на неї обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції адвокат Сакун В.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

Від Селидівського міського суду Донецької області надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката Сакуна В.А., перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун В.А., підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки суть позову зводиться до оскарження діяльності суду, пов`язаної з розглядом судової справи, яка не знаходить свого вирішення протягом тривалого часу, що охоплюється поняттям «здійснення правосуддя», суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у цивільній справі, оскарження дій суду щодо здійснення правосуддя шляхом подачі позову до іншого суду є порушенням принципу незалежності суду та суддів та засобом впливу на них. Врахувавши вказане, а також, що позовні вимоги не обґрунтовуються положеннями ст. 1176 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ст. 1 ст. 186 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення даної норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), №20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення ст. 1174, 1176 ЦК України.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом.

Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (не вчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного чи адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції, викладені висновки, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що станом на час звернення до суду з даним позовом протягом тривалого часу в провадженні Селидівського міського суду перебуває справа за його позовом про визнання заповіту недійсним. Судових засідань по суті справи не проводилося. На 04 липня 2022 року він був викликаний до суду за допомогою СМС-повідомлення. Коли прибув до суду, йому повідомили, що суд закритий, судді на роботу не приходять. Вважає, що на даний час правосуддя припинено повністю та невиправдано, що унеможливлює розгляд його справи. Така поведінка судових органів нівелювала права на звернення до суду, передбачені ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди, позивач зауважує, що зазначена бездіяльність відповідача нічим не виправдана та порушує права позивача. Шкода складається із того, що він не може захистити свої майнові права в законний спосіб протягом тривалого часу. Визначаючи моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 1000000 гривень, зазначає, що вона складається з відчуття несправедливості, незахищеності, покинутості державою своїх громадян без належного правого захисту та забезпечення правопорядку, відчуття розгубленості та відчаю.

Отже, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю суду щодо розгляду справи за його позовом, що є процесуальною дією, посилаючись на незаконність дій суду з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, а тому колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за даною позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали суду є безпідставними, зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з ухвалою суду та переоцінки висновків суду, при цьому, будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які б могли бути підставою, передбаченою ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Димитровського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста