Номер провадження: 22-ц/813/1659/23
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Калашнікової О.І. 14 липня 2021 року у м. Одеса,

встановила:

У червні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заявники просили суд постановити рішення, яким встановити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року їх баби ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення факту постійного проживання баби на території України пов`язано із набуттям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 громадянства України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що заявники не використали всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважає, що у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження, оскільки апелянт заперечує проти факту постійного проживання баби заявників на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Сторони про розгляд справи на 31 січня 2023 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, баба заявників ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Чернівці. ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Чернівці у ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 , батько заявників.

У період з 22 листопада 1985 року по 27 листопада 2001 року ОСОБА_3 проживала за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . З 03 квітня 1989 року по 01 лютого 1994 року ОСОБА_3 працювала у Чернівецькому обласному управлінні культури спочатку на посаді заступника начальника планово-фінансового відділу, а далі на посаді головного бухгалтера. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла у м. Чернівці..

Таким чином, вказані обставини достеменно свідчать, що ОСОБА_3 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Родинні відносини ОСОБА_3 із заявниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджуються копіями свідоцтв про народження.

На підставі викладених обставин суд дійшов вірного висновку, що встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року має правове значення для заявників, оскільки в іншому порядку останні не можуть довести вказаний факту, який знайшов підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти постійного проживання на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, відповідно до яких громадянами України є громадяни колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі СРСР), які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно з пунктом 25 Порядку, провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи та поданим доказам за своїм внутрішнім переконанням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявники довели ті обставини, на які посилалися. При цьому, встановити факт постійного проживання їх баби ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для заявників має юридичне значення та необхідний для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не використали всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ОСОБА_1 з метою набуття громадянства зверталася до Київського районного відділу головного управління ДМС України в Одеській області, але отримала письмове роз`яснення від 13 березня 2021 року щодо здійснення процедури набуття громадянства, складовою частиною якої самим апелянтом визначено звернення до суду з відповідною заявою.

Крім того, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження, оскільки апелянт заперечує проти факту постійного проживання баби заявників на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду саме з метою встановлення факту постійного проживання їх баби на території України станом на 24 серпня 1991 року. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання баби заявників на території України у зазначений ними період.

Колегія суддів враховує, що ухвалення рішення про встановлення факту постійного проживання баби заявників ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання ними громадянства України.

При цьому, жодного належного доказу на спростування факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року апеляційна скарга не містить.

Оскільки законом не визначено іншого, окрім судового, порядку встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з їх доведеністю.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе