Справа № 303/3311/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовував тим, що 27 липня 2017 року між сторонами було договір позики, відповідно до умов якого позивач (позикодавець) передав відповідачу (позивальнику) грошові кошти в сумі 163 800,00 грн, а відповідач зобов`язувався повернути позивачу кошти у зазначеній сумі. Факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 підтверджується зокрема його листом від 01 лютого 2021 року. Відповідно до пп. 1.2 вказаного договору проценти за користування позикою складають 2% від суми позики щомісячно. Відповідно до пп. 2.2 вказаного договору строк позики становить один рік з моменту укладення договору.

Відповідачем 01 листопада 2017 року частково сплачено проценти за користування позикою у сумі 13 000 грн. Однак, інші зобов`язання за даним договором відповідачем на даний час не виконані.

Оскільки на вимоги щодо повернення позики відповідач не реагує, а тому ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 344 967,40 грн заборгованості за договором позики, з яких: 163 800 грн. 00 коп сума позики, 138 216 грн 57 коп проценти від суми позики, 13 974 грн 61 коп 3% річних, 28 976 грн 22 коп витрати інфляційні, 2 000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 344 967,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3 449,70 грн.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про стягнення з нього заборгованості, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.1.1. договору позики від 27.07.2017 вбачається, що Позикодавець лише зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти в розмірі 163 800,00 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Згідно п.2.1. Договору позика надається шляхом внесення готівкових коштів в касу Позичальника.

В п.5.1. Договору зазначено, що в забезпечення договору Позичальник надає рухоме майно.

Однак ОСОБА_2 не надав жодного документа - прибуткового касового ордера про внесення ним коштів в касу (як передбачено п.1.1 договору), або його розписки про отримання даних коштів, платіжного доручення про перерахування (зарахування ) коштів на його рахунок, або іншого банківського документа, підтверджуючого передачу йому даних коштів в позику.

Вважає укладений між сторонами 27.07.2017 договір позики, лише попереднім договором позики за змістом ст. 635 ЦК України, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому вчинити певні дії, - позикодавцю передати йому кошти в позику, а - позичальнику повернути отримані кошти та в забезпечення виконання надати позикодавцю в заставу належне йому рухоме майно.

Крім того, йому не було передано ніяких грошових коштів у позику, тому відповідно ним і не передавалося майно в заставу і не виникло обов`язку повернення грошових коштів за даним договором, оскільки цей договір так і не був реалізований (безгрошовий), у зв`язку з чим є неукладеним.

Фактично ним протягом 2018-2019 неодноразово позичалися грошові кошти в позивача, про що йому надавалися відповідні розписки, і з останньої отриманої ним позики - 20 000 гривень, ним вже було повернуто позивачу 13 000 гривень, про що він зазначив в своєму листі від 01.02.2021, однак, сума боргу 7 000 гривень не є предметом даного позову.

Вказаного судом першої інстанції не взято до уваги та необґрунтовано задоволено позов.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Осадчий А.Ю., подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відхилити вимоги апеляційної скарги та залишити у силі рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зміст договору позики не містить будь-яких положень про зобов`язання протягом певного строку укласти в майбутньому основний договір на умовах встановлених попереднім договором. Жодних інших договорів позики про які зазначає відповідач між сторонами не укладалось та матеріали справи таких не містять. Викладені відповідачем доводи та обставини не ґрунтуються на нормах права та не підтверджуються відповідними доказами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору грошової позики від 27 липня 2017 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 163 800,00 грн, які він зобов`язався повернути 27 липня 2018 року (а.с.21-22).

20 січня 2021 року позивачем направлено ОСОБА_1 письмову претензію щодо погашення заборгованості за договором позики (а.с.25-26).

Листом від 01 лютого 2021 року відповідач повідомив ОСОБА_2 про згоду на погашення заборгованості у найкоротший термін (а.с.23).

У подальшому позивач також звертався до відповідача з пропозицією щодо повернення заборгованості за договором позики, на що відповідач повідомляв позивача про згоду на погашення заборгованості у найкоротший термін (а.с.6-9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи договору грошової позики від 27 липня 2017 року ОСОБА_1 власноручно підписано, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів в розмірі 163 800,00 грн від позивача та зобов`язання з їх повернення, яких відповідач не виконав.

Тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Доводи апелянта про те, що ним не отримувалися вказані грошові кошти від позивача є необґрунтованими та спростовуються відповідями ОСОБА_1 на претензії позивача щодо повернення боргу, в яких він визнає наявність боргу. Інших доказів з приводу того, що між сторонами існували якісь інші договори позики, ОСОБА_1 не надав суду, та дані обставини заперечує й сам ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, дійшов правильного висновку щодо стягнення відсотків, 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат.

Однак, апеляційний суд не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відсотків від суми позики - 151 216 грн 57 коп.

Тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Пунктом 2.2 договору позики від 27 липня 2017 року визначено строк виконання договору один рік.

Тобто, строк виконання договору закінчився 27 липня 2018 року, а тому після спливу такого строку відсотки не нараховуються.

Однак, вказаного суд першої інстанції не врахував та помилково дійшов до висновку про стягнення відсотків за період з 28.07.2017 по 31.05.2021 в розмірі 151 216 грн 57 коп.

З врахуванням суми заборгованості 163 800 грн та строку нарахування відсотків за період з 27 липня 2017 року по 27 липня 2018 року, такі складають суму 39 312 грн.

Разом з тим, сторонами визнано та не заперечується, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за нарахованими відсотками, сплачено позивачу 13 000 грн, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача нараховані відсотки тільки в розмірі 26 312 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині стягнення боргу.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року змінити в частині стягнення розміру боргу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса, АДРЕСА_2 заборгованість у розмірі 163 800,00 гривень позики; 26 312,00 гривень відсотків за користування позикою; 13 974,16 гривні трьох відсотків річних та 28 976,22 гривень інфляційних втрат.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: