САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа 206/2956/22
Провадження 2/206/89/23
УХВАЛА

"06" лютого 2023 р. Суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська Румянцев О.П. ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення безпідставно набутого майна, -

ВСТАНОВИВ:

27 вересня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Копія вищевказаної ухвали суду направлялася позивачу ОСОБА_1 на зазначену ним в позовній заяві поштову адресу 06 грудня 2022 року та 27 грудня 2022 року.

У встановлений судом строк позивач ОСОБА_1 зазначені в ухвалі суду від 06 грудня 2022 року недоліки не усунула, також позивач до Самарського районного суду м. Дніпропетровська зі зверненням щодо розгляду позовної заяви не зверталася, рухом справи не цікавилася, що свідчить про зловживання нею своїми правами та втрату інтересу до позову, що в свою чергу тягне порушення принципу розумності строків, дотримання якого є однією з найважливіших критерій справедливого судочинства.

Аналізуючи чинне цивільне процесуальне законодавство України, строки, що встановлюються судом, повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість цих строків, суду необхідно враховувати принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визнанні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Крім того, Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях, наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Зокрема, в § 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», Європейський суд зазначив, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Відповідно ч.3 ст.185 ЦПК України якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше позовна заява вважається неподаною і повертається заявнику.

За обставин викладених вище, суддя приходить до висновку про необхідність позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.175, 177, 185, 258-260, 353-354 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.П.Румянцев