Номер провадження: 22-ц/813/2344/23
Справа № 1512/2-1276/11
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах, -

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 24 червня 2011 року задоволені позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №853-119 від 09.10.2006 року з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 04 листопада 2011 року.

24.06.2021 року до Київського райсуду м. Одеси надійшла заява ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про заміну сторони стягувача на правонаступника у виконавчих листах №1512/2-1276/11 про стягнення боргу за договором кредиту. Заявник доводив, що на підставі договору про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», фінансова компанія «Інвест-Кредо» набула права вимоги за кредитним договором №853-119 від 09.10.2006 року і забезпечувальними договорами.

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 10.09.2021 року у відповідності до положень ст.489 ЦПК України суд ініціював питання щодо повного або часткового відновлення втраченого (у даному випадку знищеного за закінченням строку зберігання) провадження по справі №1512/2-1276/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Провадження по справі за заявою ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про заміну сторони стягувача було зупинено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2021 року відновлено частково провадження по справі №1512/2-1276/11.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвет-Кредо» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах задоволено.

Замінено стягувача Публічне Акціонерне товариство «Дельта Банк» у виконавчих листах №2-1276/11про стягнення в солідарному порядку заборгованості в сумі 1184023,19 грн. за кредитним договором №853-119 від 09.10.2006 року з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» ().

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції 15.12.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої відповідач просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає наступне.

Матеріалами справи, провадження за яким було відновлено за ініціативою суду на підставі Ухвали від 10.09.2021 року, до Київського районного суду м.Одеси в 2010 році звернувся ПАТ «УкрСибБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (поручитель) з позовом про стягнення боргу у розмірі 1.184.023, 19 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2011 року з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСибБанк» стягнуто борг у розмірі 1.184.023,19 (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі двадцять три) грн 19 коп.

Дане рішення набрало чинності 04.11.2011 року. Позивачем, ПАТ «УкрСиббанком» згідно наданих Заявником, ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» даних, виконавчий лист був отриманий Позивачем, ПАТ «УкрСиббанк», 05 грудня 2011 року та до примусового виконання спрямований не був, відомості про звернення до примусового виконання даних виконавчих листів відсутні.

08.12.2011 року ПАТ «УкрСибБанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір про відступлення права вимоги.

У відповідності до приписів статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», який набув чинності з 21 березня 2011 року та був чинним на момент укладання Угоди від 08.12.2011 року, виконавчі документи пред`являються до виконання протягом одного року.

Виконавчий лист, згідно наданих Заявником електронних копій, був виданий нібито 05.12.2011 року та до примусового виконання не направлявся.

Тобто, стягувач не реалізував своє право, а новий правонаступник, ПАТ «Дельта Банк» такого права не набув.

Тобто, новий кредитор не був стороною у цивільному провадженні щодо розгляду справи у суді першої інстанції , не звертався до примусового виконання з виконавчим документом та тому новий Кредитор не набув права у виконавчому провадженні як стягувач за виконавчим листом.

У даному конкретному випадку правовідносини щодо примусового виконання рішення від 24.06.2011 року виникли 05.12.2011 року та мали діяти до 05.12.2012 року за заявою первісного Кредитора, ПАТ «УкрСибБанк».

Як вказано вище, та як вбачається з матеріалів відновленої справи, ПАТ «УкрСибБанк» не звертався за примусовим виконанням судового рішення до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконавче провадження не було відкрито.

08.12.2011 року між позивачем та правонаступником-1, ПАТ «Дельта Банк», був укладений Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 853 від 09.10.2006 року, відповідачам про укладений Договір від 08.12.2011 року стало відомо у січні-лютому 2012 року, коли були отримані повістки до судового засідання, у якому розглядалася заява Правонаступника-1, ПАТ «Дельта Банк» про заміну Сторони у виконавчому провадженні. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 15.02.2012 року у задоволенні заяви Правонаступника, ПАТ «Дельта Банк», було відмовлено, оскільки виконавчого провадження за примусовим виконанням рішення не існувало взагалі.

Після цього ПАТ «Дельта Банк» ще двічі звертався з аналогічною заявою до суду, у задоволенні яких Банку було законно та обґрунтовано відмовлено.

Судом не надано належної правової оцінці тому юридичному факту, що у відповідності до вимог статті 262 ЦК України, заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Підстави, передбачені статями 263 або 264 ЦК України (зупинення перебігу позовної давності та переривання перебігу позовної давності) у даному конкретному випадку відсутні. Рішення набрало чинності більше 10 (десяти) років назад, ніяких правових підстав для його виконання, тобто заміни сторони, немає.

Усі строки для примусового звернення стягнення за зазначеним виконавчим листом сплинули.

У травні 2014 року Правонаступник-1 звернувся до суду з позовом про стягнення на предмет іпотеки, саме квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 10 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Рішення набрало чинності 02 листопада 2017 року за ухвалою суду апеляційної інстанції.

05 січня 2018 року було відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою Банку. Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року касаційна скарга Правонаступника-1 залишена без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеса від 10 травня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року - залишені без змін.

Таким чином, Правонаступник не набув права на примусове стягнення боргу за виконавчим листом та взагалі втратив таке право у відповідності до приписів статей 256, 257 Цивільного Кодексу України.

Дійсно, правова позиція Верховного Суду на даний час щодо визначення правонаступництвом Договору про відступлення права вимоги однозначна - визнавати правонаступництвом укладений Договір відступлення права вимоги (від 05.08.2020 року).

Однак апелянт звертає увагу суду на наступне. 25.05.2020 року Ухвалою суду було вжити заходи забезпечення позову, тобто ПАТ «Дельта Банк» було заборонено у тому числі здійснювати будь-які дії щодо розпорядження правами на спірну квартиру.

15.06.2020 року Ухвалою суду було скасовано заходи забезпечення позову, дана Ухвала була оскаржена до Одеського апеляційного суду та набрала чинності лише 12.08.2021 року.

Тобто, станом на 05.08.2020 року, на момент укладення Угоди про відступлення права вимоги Правонаступник-1 не мав права здійснювати будь-які дії щодо розпорядження майном відповідачів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах було призначено до розгляду.

Розгляд справи призначено в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „26 січня 2023 р. на 11 год. 30 хв.

В судове засідання 26.01.2023 року сторони з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв та клопотань не надавали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст.55 Цивільного процесуального кодексу у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Матеріальне правонаступництво (універсальне або сингулярне) має бути тісно пов`язане з процесуальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. Отже, незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Частинами першою та другою статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.512 Цивільного кодексу кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Матеріалами справи, провадження за яким було відновлено за ініціативою суду на підставі Ухвали від 10.09.2021 року, до Київського районного суду м.Одеси в 2010 році звернувся ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (поручитель) з позовом про стягнення боргу у розмірі 1.184.023, 19 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2011 року з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто борг у розмірі 1.184.023,19 ( один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі двадцять три) грн.19 коп.

Дане рішення набрало чинності 04.11.2011 року. Позивачем, ПАТ «УкрСиббанком» згідно наданих Заявником, ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» даних, виконавчий лист був отриманий Позивачем, ПАТ «УкрСиббанк», 05 грудня 2011 року та до примусового виконання спрямований не був, відомості про звернення до примусового виконання даних виконавчих листів відсутні.

ТОВ «ФК Інвест-Кредо» є правонаступником ПАТ «Дельта-Банк» на підставі договору про відступлення прав вимоги №2299/К від 05.08.2020 року, а АТ «Дельта-Банк» є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року. За умовами вказаних договорів правонаступник набув права вимоги за договором кредиту №853-119 ДОУ І Н 0) від 09.10.2006 року і договором іпотеки від 09.10.2006 року.

У відповідності до приписів статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», який набув чинності з 21 березня 2011 року та був чинним на момент укладання Угоди від 08.12.2011 року, виконавчі документи пред`являються до виконання протягом одного року.

Виконавчий лист, згідно наданих Заявником електронних копій, був виданий нібито 05.12.2011 року та до примусового виконання не направлявся.

У даному випадку правовідносини щодо примусового виконання рішення від 24.06.2011 року виникли 05.12.2011 року та мали діяти до 05.12.2012 року за заявою первісного Кредитора, ПАТ «УкрСибБанк».

Як вказано вище, та як вбачається з матеріалів відновленої справи, ПАТ «УкрСиббанк» не звертався за примусовим виконанням судового рішення до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконавче провадження не було відкрито.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Виконання судових рішень - заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання рішень про присудження здійснюється в межах виконавчого провадження. Процес захисту права після постановлення рішення і набрання ним законної сили продовжується у формі виконавчого провадження. Підставою для порушення виконавчого провадження може бути виконавчий лист, судовий наказ виконавчий напис нотаріуса, рішення третейського суду та інше. Процес здійснення виконавчого провадження складається із сукупності послідовних організаційних етапів та дій, які регулюються правовими нормами, встановленими законодавством України. Перша стадія виконавчого провадження - пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання в державну виконавчу службу України; друга стадія виконавчого провадження - відкриття виконавчого провадження; третя стадія виконавчого провадження - самостійне виконання рішення боржником ; четверта стадія виконавчого провадження - завершення виконавчого провадження.

Право суду за заявою стягувача або державного виконавця провести заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником передбачено ст.442 ЦПК України.

Частина 5 цієї статті вказує, що положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник не позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження відкривається на підставі пред`явлення виконавчого документа до виконання, а частина п`ята статті 442 ЦПК України передбачає можливість заміни стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження (у тому числі повторного за обґрунтованих підстав при повторному зверненні з виконавчим документом, оскільки зазначена стаття ЦПК України цього не виключає, а Закон про виконавче провадження передбачає таку можливість).

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі), тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Проте разом із тим ця особа до відкриття виконавчого провадження як юридичного процесу є лише стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні, які повноцінно реалізує лише у статусі стягувача як сторони відкритого виконавчого провадження, за виключеннями, передбаченими законодавством. Тому заміна стягувача саме як сторони виконавчого провадження неможлива, якщо заява правонаступника про це подана, зокрема, після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, але якщо цей строк не був поновлений судом. Водночас заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі до відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відбулася заміна кредитора у зобов`язані, зокрема ТОВ «ФК Інвест-Кредо» є новим кредитором у фінансових відносинах з боржником, а також новим стягувачем за виконавчими листами №2-1276/11.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками Київського районного суду, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження №14-197цс21 дійшла висновку про те, що враховуючи завдання виконавчого провадження, як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні підстави для процесуального правонаступництва. Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження №14-197цс21 зазначила, що стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки, якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», п.1 ч.2 ст. 26 Закону №606-Х1У), Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно із строком пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Інше тлумачення закону (зокрема, про можливість здійснювати заміну сторони виконавчого провадження протягом необмеженого строку, незалежно від того, чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання наказу) означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість штучно збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнути законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого часу. Таке тлумачення може порушити принцип правової визначеності, який є одним з основоположних аспектів верховенства права».

Вказана позиція підтримана 19 жовтня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 2-1105/10, провадження № 61-19386св21 (ЄДРСРУ № 106940349).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 389/4348/13-ц (провадження № 61-2344св22) зазначено, що «питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права. Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Таким чином, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір. Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Відповідно до статті 55 ЦПК України, яка визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу».

Таким чином, особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документу, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. До відкриття виконавчого провадження ця особа є стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення, а тому заміна стягувача саме як сторони виконавчого провадження неможлива, якщо заява правонаступника про це подана після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, але якщо цей строк не був поновлений судом.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Враховуючи, що сформульована у цій справі проблематика стосовно реалізації прав сторін спору на стадії виконання судового рішення, в тому числі в контексті пред`явлення до виконання виконавчого документа та здійснення виконавчого провадження, саме з точки зору такої процесуальної мети має розглядатись процесуальне правонаступництво у цій справі. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва з метою реалізації правонаступником судового рішення у виконавчому провадженні без розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим відповідно до умов законодавства, позбавлене процесуальної мети.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

За відсутності підстав поновлення строків на подання виконавчих листів, досягнення цієї процесуальної мети неможливе.

Якщо ж виконавче провадження не закінчене, виконавчий документ стягувачем до виконання поданий не був, у його правонаступника є потенційна можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання. Але таке право залежить не тільки від реалізації процесуального правонаступництва, але й дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання, передбачених Законом про виконавче провадження. А якщо ці строки пропущені, то разом з питанням правонаступництва має вирішуватись питання поновлення цих строків, оскільки за відсутності підстав поновлення відсутня дійсна процесуальна мета такого правонаступництва.

Отже, не можна замінити стягувача у виконавчому листі, якщо не існує підстав для відновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи заяву про заміну стягувача у виконавчому листі, не врахував того, що заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Правонаступник стягувача у виконавчому провадженні, яке не закінчене, проте виконавчий документ не пред`явлений до виконання, має потенційну можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання, яке залежить не тільки від реалізації процесуального правонаступництва, але й дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання, передбачених Законом про виконавче провадження.

А якщо ці строки пропущені, то разом з питанням правонаступництва має вирішуватись питання поновлення цих строків, оскільки за відсутності підстав поновлення відсутня дійсна процесуальна мета такого правонаступництва.

Отже, не можна замінити стягувача у виконавчому листі, строки пред`явлення якого пропущено, якщо не існує підстав для їх відновлення, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «ФК Інвест Кредо» не дотримано строків звернення виконавчого документа до виконання під час подачі заяви про заміну стягувача у виконавчому листі, а також не заявлено про їх поновлення та не надано обґрунтування підстави для їх поновлення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду першої інстанцію - скасуванню, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах слід відмовити з підстав викладених у даній постанові.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року скасувати.

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»» про заміну сторони стягувача у виконавчих документах відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе