Номер провадження: 22-ц/813/4084/23
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Кутурланова О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

секретар судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Федчишеної Т.Ю. від 20 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чорноморська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чорноморська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 06 липня 1998 року між нею та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98/00042, а саме 40/100 часток квартири, яка складається з однієї кімнати житловою площею 22,5 кв. м., а також частки кухні, частки ванної, частки туалету, частки передпокою, частки коридора, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу укладено відповідно до вимог, встановлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та зареєстровано на Чорноморській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових правочинів по об`єктам нерухомості під реєстраційним номером 98/00042 від 06.07.1998 р. Сторони правочину виконали всі його умови, продавець отримала від покупця грошову суму у розмірі 12360 грн, покупець отримала ключі від помешкання, договір зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», про що в реєстраційній книзі 290 пр, на сторінці 140 зроблено запис № 557 від 16.07.1998, однак договір не був нотаріально посвідчений.

Посилаючись на виникнення у неї необхідності підтвердити істинність намірів з укладення вказаного договору та виконання всіх його умов, а також вказуючи на протиріччя у чинних на час укладення договору та на даний час правових нормах щодо необхідності нотаріального посвідчення правочину, зважаючи на усну відмову відповідачів та нотаріусів визнавати такий правочин дійсним, позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98/00042, а саме 40/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., укладений відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Чорноморській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових правочинів по об`єктам нерухомості, реєстраційний номер 98/00042 від 06.07.1998 р., що відбувся між ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість, незаконність рішення суду, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Безбабна А.О. в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору та підтвердження права позивачки на спірне нерухоме майно державою, а саме реєстрацію права власності за позивачкою на спірний об`єкт нерухомості в КП «ОМБТІ та РОН» та дійшов висновку про недоведеність позивачкою наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу часток квартири дійсним у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 липня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98/00042, а саме 40/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 22,5 кв.м., а також частки кухні, частки ванної, частки туалету, частки передпокою, частки коридора (а.с.7-8).

Вказаний договір зареєстровано на Чорноморській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових правочинів по об`єктам нерухомості, реєстраційний номер 98/00042 від 06.07.1998, а також в КП «ОМБТІ та РОН», про що в реєстраційній книзі 290 пр, на сторінці 140 зроблено запис № 557 від 16.07.1998.

Згідно умов договору, на момент укладення угоди продавець та покупець є членами біржі.

Крім того вказано, що укладений договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Відповідно до листа комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 , зокрема:

40/100 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 98/00042, зареєстрованого на Чорноморській товарній біржі від 06.07.1998р;

60/100 на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Шостою Одеською держаною нотаріальною конторою від 22.02.2007 р. № 7-280(а.с.9);

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

З матеріалів справи вбачається, що в період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору, проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою.

З огляду на викладене положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Правило частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

У постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20), від 17 листопада 2021 року у справі №754/1466/15-ц (провадження №61-10683св20) містяться висновки, що статті 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачали, що договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 28 липня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до пункту 4 цієї постанови з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Враховуючи викладене, немає різниці де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею, необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (статті 227,242 ЦК Української РСР 1963 року) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу від 06 липня 1998 року, укладений на Чорноморській товарній біржі між сторонами, не може бути визнаний дійсним через відсутність його нотаріального посвідчення відповідно до вимог статті 227 ЦК Української РСР 1963 року та відсутності доказів ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки відповідно до наведених положень суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду та при доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору, вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною, що і було зазначено судом першої інстанції в своєму рішенні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення у справі, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31.01.2023 року

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько