Справа № 355/1065/22
Провадження № 2/355/152/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
17 січня 2023 року Баришівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Чальцевої Т.В.,
секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -
09.10.2022р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
За життя, 25 квітня 2014 року, мати ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла - ОСОБА_1 . Після смерті матері ОСОБА_4 , останній звернувся до Баришівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивача - ОСОБА_3 . До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , звернулася його донька ОСОБА_2 . Нотаріус Баришівської державної нотаріальної контори не має змоги видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на 19/24 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та на 19/24 частки земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд до складу якої входить 1/2 частка у спільному майні подружжя ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 (спадкова справа №599/2008) та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 (спадкова справа №177/2021) в зв`язку з тим, що за життя ОСОБА_4 мала право звернутися до нотаріуса з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя, однак цим правом не скористалася в зв`язку з чим 1/2 частка у спільному майні подружжя не може бути успадкована позивачем за заповітом, посвідченим ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 на його ім`я. Крім того ОСОБА_4 фактично успадкувала 1/12 обов`язкову частку після смерті чоловіка ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, але за життя також свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно не отримала.
В зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, який задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 06.10.2022р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Проведення підготовчого засідання було призначено на 03.11.2022р., 17.11.2022р., 06.12.2022р.
Ухвалою суду від 10.01 2023 року по справі проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 17.01.2023 рік.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягали.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надал, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України.
Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 08.03.1955р. (а.с. 12).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06.02.1952р. (а.с. 16).
Зі змісту свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 31.01.1951р. вбачається, що ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_1 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 17).
ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 24.06.2008р. (а.с. 13).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 18.07.2019р. (а.с. 14).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 09.02.2021р. (а.с. 15).
Згідно заповіту ОСОБА_1 від 18.08.2003р., «належний йому на праві особистої власності житловий будинок з приналежними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в с. Бзів Броварського району Київської області і все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати йому за законом на день його смерті заповів 1/2 частку синові ОСОБА_3 , 1/2 частку синові ОСОБА_1 та внучці ОСОБА_7 в рівних частинах кожному». (а.с.20).
Згідно відповіді на запит №1028/02-14 від 03.12.2022р., наданої державним нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Милиновською Н., «станом на 03.12.2022р. ОСОБА_7 не подавала заявку про прийняття спадщини за заповітом та не надала докази її фактичного прийняття. Отже, відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України, вважається такою, що не прийняла її» ( а.с. 126).
Згідно заповіту ОСОБА_4 від 25.04.2014р., «все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй за законом на день її смерті заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 » (а.с.21).
Згідно державного акту серії ЯБ № 149229 від 15.09.2004р., ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,250 га, розташованої в АДРЕСА_1 (а.с. 22).
Зі змісту технічного паспорту та плану забудови від 03.05.2007р.вбачається, що ОСОБА_1 є власником садибного (індивідуального) житлового будинку в АДРЕСА_1 , що також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.05.2007р. на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 23 26, 28-29).
Постановою державного нотаріуса Баришівської державної нотаріальної контори Малиновської Н.В. № 822/02-14 від 30.09.2022р., ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва на спадкове майно (а.с. 33).
Виходячи із змісту статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент
Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.
Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.
Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті.
Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст., 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припиняються в наслідок його смерті.
Крім того ч.5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що не залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч.2 ст. 1270 ЦК України, строк для прийняття спадщини встановлюються у шість місяців. Протягом цього строку позивач спадщину юридично прийняв.
У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності. Право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Так згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 22 КпШС України, «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном».
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Згідно ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства (ВП ВС, № 689/26/17 від 16 червня 2020 p.)
Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них. продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно- будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.
Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду. переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах встановлених для попереднього землевласника ( землекористувача).
Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України , « у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача».
У постанові у справі № 363/4852/17 ВС вказав, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що спірний будинок та земельна ділянка, набуті у період шлюбу матері позивача ОСОБА_4 та батька позивача ОСОБА_1 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 у відповідності до вимог законодавства України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто фактично матері позивача ОСОБА_4 належала 1/2 частка спірного будинку та земельної ділянки, розташованої під будинком.
В зв`язку з тим, що після смерті ОСОБА_1 відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки, з яких 5/24 за заповітом успадкував позивач - ОСОБА_1 , 5/24 за заповітом успадкував ОСОБА_3 , 1/12 за законом відповідно до ст.. 1241 ЦК України успадкувала дружина спадкодавця ОСОБА_4 , 1/2 частка в спадковому майні належала особисто матері позивача ОСОБА_4 (спільне майно подружжя), яку позивач ОСОБА_1 успадкував за заповітом та 1/12 частку позивач також успадкував після матері, яку вона в свою чергу успадкувала після ОСОБА_1 , суд вважає за можливе визнати за позивачем - ОСОБА_1 право власності на 19/24 (5/24 + 1/12 +1/2 = 19/24) частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 54,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1 та право власності на 19/24 часки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 .
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору сплачених позивачем при зверненні до суду с вищевказаним позовом.
Керуючись ст.ст. 57, 60, 70, 72 СК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 4, 19, 76, 81, 258-259, 263-265, 280-281, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , картка платника податків НОМЕР_7 , право власності на 19/24 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 54,3 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судові витрати у справі, понесені позивачем ОСОБА_4 залишити за ним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення подається до Київського апеляційного суду через Баришівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Баришівського

районного суду Т. В. Чальцева