ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1922/23 Справа № 201/7959/22 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року, постановлену судом у складі головуючого судді Антонюка О.А. в місті Дніпро, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі номер 201/7959/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального міського округу Сущенко Ольга Володимирівна та приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Бойченко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального міського округу Сущенко Ольга Володимирівна та приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Бойченко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

14 листопада 2022 року позивачка подала заяву про забезпечення позову. Просила забезпечити її позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи заяву тим, що квартира є оспорюваною і договір купівлі-продажу є незаконним. Відповідач уклав договір у приватного нотаріуса без перевірки на предмет оспорювання, тому на думку позивачки, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач може вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, в результаті чого виконання рішення суду буде утрудненим або неможливим.

Крім того, до вирішення спору по суті існує реальна можливість вільного розпорядження майном (шляхом відчуження наявного у відповідача майна).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року у задоволені заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Із вказаною ухвалою не погодилась ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року, задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на її квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.

Вказана квартира дісталась їй в спадок після смерті її тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартиру позивачка не реалізовувала. Про існування договору купівля-продажу №1052 від 17 червня 2022 року, яким було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не знала, зазначений договір з ОСОБА_2 не укладала.

Нею разом з заявою було надано копію її паспорту та коду, копія довідки про спадщину та копію договору купівлі продажу №1052 від 17 червня 2022 року, в якому підпис відрізняється від підпису в паспорті, які були досліджені судом формально.

Оспорювану квартиру відповідачем вже було реалізовано шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 , що є доказом ускладнення стягнення коштів добросовісних набувачів з суб`єктів, які спричинили шкоду.

Вважає, що накладення арешту на нерухоме майно, що належить позивачці, але вибуло з її володіння без її волі, не порушує права інших осіб, оскільки вона володіє цим майном одноособово, а договір купівлі-продажу є незаконним та нікчемним.

Від відповідача ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника адвокат Надтока О.В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала, просила її задовольнити, скасувати судове рішення та накласти арешт на спірну квартиру.

ОСОБА_2 та треті особи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

З договору купівлі-продажу №1052 від 17 червня 2022 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір щодо зазначеної вище квартири (а.с. 21-22).

03 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу №1370 стосовно зазначеної вище квартири (а.с. 23).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. Також у заяві не зазначено, яким чином може сприяти виконанню рішення суду вказаний захід забезпечення позову.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтю 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частина 2 цієї статті передбачає, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову має запобіжний характер і спрямоване на забезпечення можливості виконання ймовірного рішення суду та на недопущення порушень прав осіб, інтересів яких стосується спір.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке вона заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Пунктом 4 вищезазначеної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При розгляді заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції враховано практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові №6-605 цс16 від 25.05.2016 року, ухваленої за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу №1052 від 17 червня 2022 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір щодо зазначеної вище квартири, який ОСОБА_1 не визнає.

Тобто, між сторонами виник спір щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, 03 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу №1370 стосовно спірної квартири.

В теперішній час власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 , яка не є учасником справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, оскільки спірна квартира належить не відповідачу ОСОБА_2 , а третій особі, яка не є учасником справи, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність поданої заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доцільності застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 січня 2023 року.

Суддя: