ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №514/671/21

Апеляційне провадження №22-ц/813/3094/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Трофименка О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 02 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Тончевої Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діяла представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання рішення селищної ради недійсним, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що згідно договору дарування від 19 лютого 1996 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Серпневської селищної ради народних депутатів Тарутинського району Одеської області, за реєстром №31 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №162911544 від 10 квітня 2019 року позивачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 58/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

На підставі рішення №10 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №98-VII від 04 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га, яка розташована за вказаною адресою.

На підставі цього рішення він звернувся до фахівців суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, але у виконані робіт йому було відмовлено, оскільки будинок є багатоквартирним і земельна площа, на якій розташовано будинок, знаходиться у спільному користуванні та приватизації не підлягає.

Разом з тим, мешканці квартири АДРЕСА_2 її не приватизували, 15 років тому житло залишили, їх місце проживання йому не відоме, він як власник частини цього будинку щоб не допустити руйнування будинку, доглядає за квартирою АДРЕСА_3 , користується земельною ділянкою на якій знаходиться житловий будинок.

В подальшому він дізнався, що на підставі рішення №45 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №375-VII від 20 грудня 2018 року ОСОБА_5 отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на підставі рішення №54 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №447- VII від 03 вересня 2019 року ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348 на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Делік Т.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 48720513 від 17 вересня 2019 року.

Однак, з листа Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області від 05 квітня 2021 року вбачається, що виконавчим комітетом Серпневської селищної ради рішення щодо присвоєння адреси « АДРЕСА_1 » не приймалось.

Наведе свідчить про неправомірність формування земельної ділянки площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348 та незаконність отримання її у власність ОСОБА_5 , оскільки саме позивач є власником вказаної земельної ділянки та фактично користується нею вже багато років.

Посилаючись на викладене ОСОБА_2 просив:

-визнати рішення №45 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №375-VIIвід 20 грудня 2018 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» недійсним;

-визнати рішення №54 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №477-VII від 03 вересня 2019 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 »;

-скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Делік Т.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер:48720513 від 17 вересня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та запис про право власності за №33260030 від 13 вересня 2019 року в Реєстрі права власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер :02:002:0348;

-припинити право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0348, зареєстроване за ОСОБА_5 (а.с.1-3,46).

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 02 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано рішення №45 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №375- VII від 20 грудня 2018 року «Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» недійсним.

Визнано рішення №54 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №477-VII від 03 вересня 2019 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 » недійсним.

Скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Делік Т.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер:48720513 від 17 вересня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та запис про право власності за №33260030 від 13 вересня 2019 року в Реєстрі права власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348.

Припинено право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер :02:002:0348, зареєстроване за ОСОБА_5 .

Вирішено питання про стягнення в рівних частках з Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1816 грн. (а.с.99-104).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Григор`єв В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Неправильність рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, зводяться до того, що:

-суд помилково дійшов висновку, що земельна ділянка, на якій розташована 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , є земельною ділянкою, що належить позивачу за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0348;

-відповідно до даних публічної кадастрової карти земельна ділянка, на який розмішено 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , взагалі не сформована та кадастровий помер в ній відсутній, а спірна земельна ділянка є суміжною земельною ділянкою;

-вказані обставини підтверджуються проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0348 та витягом із державного земельного кадастру;

-під час прийняття рішень про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , не було порушено право ОСОБА_2 щодо володіння земельною ділянкою на якій розташовано 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ;

-питання передачі земельної ділянки у власність (користування) є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, в які суд не може втручатися;

-матеріали справи не містять доказів, що оскаржувані рішення Серпневської селищної ради, якими надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, затверджено проект землеустрою та передача у власність відповідача земельну ділянку площею 0,15 га порушує права позивача;

-посилання позивача про наявність наміру використовувати цю саму земельну ділянку у майбутньому та, що вона можливо є земельною ділянкою на який розташовано частина його будівлі не підтверджена доказами. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку відповідачів;

-відповідачка з дотриманням передбаченої законом процедури отримала у власність земельну ділянку, її право власності було зареєстровано у відповідності до порядку, передбаченого законом на час реєстрації, тому суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов ОСОБА_2 , чим позбавив права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку (а.с.109-122).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін (а.с.188-189).

Учасники судового процесу про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 24 січня 2023 року, повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи на іншу дату з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що видані 20 грудня 2018 року рішення №45 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №375-VII та 03 вересня 2019 року рішення №54 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №447-VII порушують права позивача ОСОБА_2 щодо володіння та розпорядження належною йому земельною ділянкою, а тому такі рішення слід визнати недійсними.

Оскільки ОСОБА_6 незаконно набула право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0348, тому необхідно скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Делік Т.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 48720513 від 17 вересня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності за №33260030 від 13 вересня 2019 року в Реєстрі права власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер :02:002:0348 та припинити право власності на земельну ділянку, яке зареєстроване за ОСОБА_5 .

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає нормам матеріального права виходячи з наступного.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1ст.116 ЗК України).

За ст.ст.125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору дарування від 19 лютого 1996 року, позивачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 58/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

При цьому в договорі дарування розмір земельної ділянки, на якій знаходиться 58/100 частин житлового будинку, не зазначено. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надано доказів щодо розміру земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи відсутні також докази щодо інших власників іншої частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі рішення №10 сесії VII скликання Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №98- VII від 04 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.19).

У вказаному рішенні ОСОБА_2 запропоновано у 30 денний строк звернутися до суб`єкту господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а після погодження проекту у порядку, встановленому ст.186-1 ЗК України, проект землеустрою подати до Серпневської селищної ради для його затвердження та передачі земельної ділянки у власність (а.с.19).

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю ( ч.1ст.386 ЦК України).

Відповідно до ч.1-2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.89 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки:

а) подружжя;

б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними;

в) співвласників жилого будинку;

г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

У позовній заяві позивач ОСОБА_2 посилається на те, що на підставі рішення від 04 серпня 2016 року він звернувся до фахівців суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, але у виконані робіт йому було відмовлено, оскільки житловий будинок є багатоквартирним будинком і земельна площа, на якій розташовано будинок, знаходиться у спільному користуванні та приватизації не підлягає.

Разом з тим, позивач зазначив, що інші мешканці квартири АДРЕСА_5 не приватизували її, а 15 років тому своє житло залишили, їх місце проживання йому не відоме, в зв`язку з чим він як власник частини цього будинку щоб не допустити руйнування будинку, доглядає за квартирою АДРЕСА_3 , користується земельною ділянкою на якій знаходиться житловий будинок.

Тобто, позивач посилається на те, що будинок за вказаною адресою складається з двох квартир, які належать позивачу і іншим особам.

В подальшому позивач дізнався, що на підставі рішення Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №375- VII від 20 грудня 2018 року ОСОБА_5 отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15га (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області №447- VII від 03 вересня 2019 року ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за вказаною адресою.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15га кадастровий номер :02:002:0348 на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Делік Т.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер : 48720513 від 17 вересня 2019 року (а.с.22).

Таким чином, встановлено, що спірна земельна ділянка у спільну сумісну власність за адресою: АДРЕСА_1 органами місцевого самоврядування не передавалась.

Разом з тим, за ст.377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття прав власності позивачем на квартиру будинку) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За правилами ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст.120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 442/5033/16

Крім того, у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі№ 263/11779/16 вказано, що «стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Ст.198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність».

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 570/1721/20 зазначено, що «судами правильно враховано, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Позивач під час розгляду справи не заявляв клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи».

У справі, що переглядається, встановлено, що права позивача на користування земельною ділянкою за вказаною ним адресою не оформлені, земельна ділянка прибудинкової території не сформована; позивач не надав доказів, що виділена у користування відповідачу земельна ділянка є їх прибудинковою територією. У справі відсутні висновки експерта чи спеціаліста щодо порушення меж земельної ділянки, яка є прибудинковою територією співвласників будинку АДРЕСА_1 або порядку її розподілу між співвласниками будинку.

При цьому інші співвласники житлового будинку не залучені до участі у справі.

Крім того, отримання позивачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання його у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом.

У п.п.30,31 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, яке видано ОСОБА_2 є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16 зазначено, що: «у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб».

Матеріалами справи підтверджено, що проект землеустрою ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не отримано.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_2 як на момент звернення з позовом до суду першої інстанції і під час розгляду справи в апеляційної інстанції проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, 0,1500 га за вказаною адресою Серпневською селищною радою не затверджувався, рішення про передачу земельної ділянки у його власність зазначеним органом місцевого самоврядування не приймалося, а отже право власності на зазначену земельну ділянку за ним не зареєстровано.

За загальним правилом, визначеним ст.377 ЦК України, якій кореспондує ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розташовані, відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Тобто, згідно ст.120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Доказів того, що ОСОБА_2 надано у користування 0,15 га земельної ділянки, яку позивач має намір приватизувати, ним не надано.

Крім того, позивачем не надана суду відповідна землевпорядна документація, яка б свідчила про правовий режим земельної ділянки, її розмір та її тотожність із земельною ділянкою, яка належить на теперішній час ОСОБА_6 .

В матеріалах справи відсутні доказі, що саме земельна ділянка ОСОБА_6 є земельною ділянкою, яка належить позивачу, якій нею користується, та її межі порушують право позивача.

Більш того, під час розгляду справи, позивач та його представник не заявляли клопотання про витребування правовстановлюючих документів щодо права власності відповідача по справі на вказаний житловий будинок,чи має право відповідачка на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 та чи є вона тотожною земельній ділянці позивача.

З огляду на викладене, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_2 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності/користуванні позивача, відповідачки та чи відноситься земельна ділянка, яка належить ОСОБА_6 , до земельної ділянки на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 .

Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста, але таке клопотання під час розгляду справи позивачем не заявлялось.

Посилання ОСОБА_2 про порушення сільською радою під час передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_5 , яка розташована АДРЕСА_1 є необґрунтованими, оскільки вказані обставини самі по собі не порушують прав позивача, яким не доведено належними та допустимими доказами своїх прав на спірну земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивачем не надано доказів щодо тотожності земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Отже, посилання позивача на те, що оспорюване ним рішення органу місцевого самоврядування порушує його права на спірну земельну ділянку, оскільки йому надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а право власності на цю ж земельну ділянку було передано відповідачці не заслуговують на увагу з огляду на те, що отримання позивачем дозволу на розроблення проекту землеустрою не гарантувало йому набуття права на земельну ділянку, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

З огляду на викладене, жодних прав на спірну земельну ділянку позивачем не доведено і апеляційним судом не встановлено.

Обов`язок доказування порушень права лежить на позивачеві.

Питання накладення земельних ділянок, фактичного розміру земельних ділянок та порядку фактичного користування земельними ділянками потребують спеціальних знань та дослідженнями спеціалістами шляхом призначення і проведення судової земельно-технічної експертизи.

У справі було нагальне питання проведення земельно-технічної експертизи, разом з тим, позивач, як особа, яка звернулась до суду за захистом порушеного права, на підтвердження своїх позовних вимог, не заявляв клопотання про призначення та проведення відповідної експертизи.

При цьому питання приватизації земельних ділянок є виключною компетенцією органів приватизації місцевих рад. Матеріали справи не містять доказів чи видавався ОСОБА_2 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, чи виділялась спірна земельна ділянка йому в натурі, чи укладався акт про встановлення меж такої земельної ділянки і технічна документація на землю, та чи тотожна ця земельна ділянка тої, яка на теперішній час належить ОСОБА_6 .

Так, ст.21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Проаналізувавши матеріали справи в сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про відсутності порушення прав позивача при прийнятті Серпневською селищною радою вказаних рішень, яким надано дозвіл ОСОБА_5 на складання технічної документації із землеустрою та їх затвердження, так як вказані рішення прийнято та видано у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому підстави для визнання вказаних рішень незаконним та скасування з мотивів, наведених позивачем, відсутні.

Крім того, як вбачається із проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 на земельну ділянку яка розташована АДРЕСА_1 (в межах населеного пункту) було погоджено межі земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, яким є ОСОБА_7 . При цьому інженером землевпорядником взагалі не вказано ОСОБА_2 , якому на праві приватної спільної часткової власності належить 58/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , з врахуванням того, що його право власності у вищевказаному житловому будинку зареєстровано у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.126-156).

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 задовольнити, рішення суду скасувати, в позові ОСОБА_2 відмовити, оскільки позовні вимоги є не обґрунтовані та не доведені, а судовому захисту підлягає лише порушене право.

Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою є похідною від вимог про скасування рішення Серпневською селищною радою щодо відповідача ОСОБА_5 тому у її задоволенні необхідно відмовити.

При цьому слід зазначити, що вимоги про припинення право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер :02:002:0348, що зареєстроване за ОСОБА_6 позивачем не заявлялись, тому суд першої інстанції задовольняючи ці вимоги вийшов за межі заявлених вимог (а.с.1-3).

З огляду на те, що колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, позивач не має права на відшкодування судових витрат, а інші особи, які беруть участь у справі, мають право на відшкодування судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі апеляційної скарги відповідачкою сплачено судовий збір в сумі 2724 грн., що підтверджено квитанцією від 31 травня 2022 року, який підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 (а.с.169).

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 02 березня 2022 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання рішення селищної ради недійсним, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді: