КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/7750/22 Головуючий у І інстанції Чех Н.А.
Провадження №22-ц/824/1206/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду у м. Києві від 24 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаною заявою посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 17 червня 2021 року виданого Куйбишевським відділом ДРАЦ м. Донецька між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб та змінено прізвище дружини на « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк у них народилась дитина - син ОСОБА_4 . Оскільки м. Донецьк є тимчасово окупованою територією України, звернувся до суду із даною заявою.

На підставі викладеного просив встановити факт народження дитини ОСОБА_4 , чоловічої статі, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Донецьк, Донецька обл., Україна, у батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що медичне свідоцтво про народження №97 від 08 травня 2020 року та свідоцтво про народження від 22 травня 2020 року є належними та допустимим доказом, що засвідчує факт народження дитини.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що видане органами на території м. Донецьк свідоцтво про шлюб від 17 червня 2021 року є належним та допустимим доказом, яким засвідчується факт зміни прізвища дружини на « ОСОБА_1 », який повинен був бути врахований судом першої інстанції.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились. Про дату і час судового розгляду справи представника ОСОБА_1 - адвокат Мікулу М.В. було повідомлено належним чином, що підтверджується направленням судової повістки на електронну адресу, яка була зазначена заявником.

Якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Вказані висновки узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №759/14068/19

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з копії медичного свідоцтва про народження № 97, виданого 08 травня 2020 року МЗ Донецької Народної Республіки вбачається, що в м. Донецьк ІНФОРМАЦІЯ_1 о 03 годині 10 хвилин ОСОБА_2 народила дитину - хлопчика, вагою 3300 гр.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 17 червня 2021 року Куйбишевським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 січня 2019 року уклали шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_2 , виданого 22 травня 2020 року Куйбишевським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, батьками вказано - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази народження дитини і укладення шлюбу не можуть бути прийняті судом, оскільки видані органом, що знаходиться на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, є недійсними і не створюють правових наслідків відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і не доводять, що дитина народилась у заявника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 7 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту народження дитини у місті Донецьк, заявник посилався на те, що він та його дружина є громадянами України. Їх син ОСОБА_4 народився на тимчасово окупованій території України, де діяльність державних органів влади України припинена, а тому підставою для проведення державної реєстрації акту цивільного стану може бути рішення суду про встановлення факту народження.

Заявник зазначав, що до органів ДРАЦ на території України для реєстрації народження сина він не звертався. При цьому посилається на лист Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2021 року вих. № 985/0/208-21, в якому роз`яснюється, що під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України вимога щодо отримання письмової відмови органів реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

При вирішенні даної заяви суд апеляційної інстанції керується такими нормами права.

Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.

Підставою для здійснення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (стаття 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

У абзаці сто двадцять шостому пункту 8 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила № 52/5), зазначено, що державну реєстрацію народження на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження такого рішення в паперовій формі або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, шостим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил.

Згідно з підпунктом «в» пункту 12 глави 1 розділу III Правил № 52/5 у разі встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України підставою для внесення відомостей про батьків дитини є відповідне рішення суду, яким встановлені такі дані.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Разом із тим, відповідно до положення частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Тобто законом унормовано, що документи про факт народження та реєстрації шлюбу, видані на тимчасово окупованій території, створюють правові наслідки лише у випадку додавання їх до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Таким чином держава з метою захисту прав дітей, народжених на тимчасово окупованих територіях, на законодавчому рівні врегулювала можливість проведення реєстрації факту народження дитини органами ДРАЦ на підставі документів, виданих на тимчасово окупованих територіях.

Разом із тим, законодавець не вніс змін до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правил № 52/5 з врахуванням внесених змін до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і ці нормативні акти не містять спеціальної норми права щодо порядку державної реєстрації народження на тимчасово окупованій території України відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану без рішення суду про встановлення такого факту, що створює перешкоди для здійснення державної реєстрації народження в позасудовому порядку.

Отже посилання скаржника на те, що надані ним документи, які підтверджують факт народження дитини на окупованій території є належним і допустимим доказом в контексті новоїредакції частини третьої статі 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є помилковими, оскільки ці документи могли би бути прийняті лише органами реєстрації актів громадянського стану.

Разом із тим, оцінюючи надані заявником докази, суд має керуватись Консультативним висновком Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» в якому зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Зазначений висновок враховував також ЄСПЛ у справах «Лоізіду проти Туречини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року), «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, довідці медичного характеру, як доказам потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт народження дитини.

Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема, документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду.

Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 319 ЦПК України, відповідно до якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Така правова позиція була викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/2.

У справі, що переглядається, заявник на підтвердження факту народження сина надав копії паспортів громадян України; копію свідоцтва про шлюб, виданого 17 червня 2021 року так званим Куйбишевським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька, серія НОМЕР_1 відповідно до якого 12 січня 2019 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином ДНР та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянкою ДНР, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловікові - ОСОБА_2 , дружині - ОСОБА_1 ; медичне свідоцтво про народження № 97 від 08 травня 2020 року про народження ОСОБА_2 о 03 год. 10 хв. хлопчика; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , виданого 21 травня 2020 року так званим Куйбишевським ЗАГСом Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, серія НОМЕР_2 , батьками якого є ОСОБА_1 , громадянин ДНР, та ОСОБА_2 , громадянка ДНР.

Суд в межах розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України має надати оцінку поданим заявниками доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви, крім іншого виходив з того, що наданими документами не підтверджується той факт, що дитину ОСОБА_4 народила ОСОБА_2 , оскільки у медичному свідоцтві і свідоцтві про народження зазначено, що дитину народила ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що наданими заявником доказами не підтверджений факт народження дитини ОСОБА_2 . При цьому суд не може погодитись із доводами скаржника про те, що факт зміни прізвища жінки, яка народила дитину з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 зафіксований у свідоцтві про шлюб і суд мав взяти його до уваги. Реєстрація шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проводилась в Україні, факт укладення шлюбу між цими особами також не встановлювався рішенням суду, отже дане свідоцтво не тягне за собою юридичних наслідків у вигляді зміни прізвища громадянки України ОСОБА_2 на ОСОБА_2 . Оскільки предметом даної заяви є встановлення факту народження дитини, а не факт реєстрації шлюбу, то вказане свідоцтво про шлюб не може бути прийняте судом як доказ факту народження дитини у ОСОБА_2 .

У статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» вказано на те, що документи, які посвідчують особу, залежно від їх функціонального призначення поділяються на два види: документи, що посвідчують особу й підтверджують громадянство України та документи, що посвідчують особу й підтверджують її спеціальний статус. Документом, що посвідчує особу є, зокрема паспорт.

Відповідно до п.8 розділу 1 глави ІІІ Правил № 52/5 реєстрація народження дитини передбачає обов`язковою умовою зазначення ідентифікаційних особистих даних жінки, яка народила цю дитину, які мають відповідати даним, що зазначені у медичному свідоцтві про народження. Отже для ідентифікації, що конкретна особа є матір`ю конкретної дитини до органів реєстрацій актів цивільного стану мають бути подані чітко визначені документи, в тому числі і паспорт матері дитини. Такі ж вимоги і до доказів, які мають подаватись до суду для встановлення факту народження дитини. Оскільки до матеріалів справи не надано доказів того, що ОСОБА_2 є тією самою особою, що народила ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, щосуд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду у м. Києві від 24 серпня 2022 року залишити без змін.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді: