Справа № 127/9806/22
Провадження № 2/127/1198/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого судді Ан О.В.,

за участю секретарів Поляруш І.О., Мельника А.С.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Зубаня Олександра Олександровича ,

представника відповідача - Крицюк Ірини Петрівни ,

розглянув у судовому засіданні в зал суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022 виданий відповідачем про її звільнення з роботи за власним бажанням, стягнути з КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» (далі КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова») на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15898,43 грн. В позові ОСОБА_1 вказала, що не писала заяви про звільнення, працювала в КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» і 9 березня 2022 року побоюючись за життя своїх дітей вимушено поїхала до Республіки Польща, де перебувала з 09.03.2022 - 20.04.2022. Після повернення, 27.04.2022 вона прийшла на роботу, де їй повідомили, що вона звільнена 09.03.2022 року за власним бажанням. Оскільки такий наказ є незаконним, вона просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 15898,43 грн.

Ухвалою суду від 16.05.2022 провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

15.06. 2022 представник відповідача надав відзив, в якому проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, зазначив, що 09.03.2022 до адміністрації лікарні на ім`я директора була подана заява про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з 09.03.2022. На підставі вказаної заяви адміністрацією лікарні було виконано весь алгоритм дій по звільненню працівника у зв`язку із зазначенням підстав. Позивач погодилась зі звільненням та вчинила підпис на наказі та вказала дату 09.03.2022.

19.05.2022 року представник позивача адвокат Зубань О.О. подав клопотання про перехід до розгляду справи у спрощеному провадженню з викликом сторін, 27.05.2022 року подав заяву про збільшення позовних вимог, клопотання про виклик свідків та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

20.06.2022 року позивач подала відповідь на відзив, вказала, що з наказом ознайомилась лише 27.04.2022 року, в період з 09.03.2022 року по 20.04.2022 року перебувала за межами України.

В заяві від 26.05.2022 року представник позивача Зубань О.О. просив розглядати справу за правилами загального позовного провадження, мотивував необхідністю допиту свідків, проведенням експертизи.

В позовній заяві від 27.05.2022 року позивачка просила визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022 , стягнути з КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16624,76 грн, .

Ухвалою суду від 01.06.2022 справу призначено до судового розгляду по суті з викликом сторін, відмовив в задоволенні клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 23.06.2022 суд задовольнив клопотання позивача, призначив судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На час виконання ухвали провадження у справі зупинено.

В період з 01.08.2022 року по 16.08.2022 року суд відновлював розгляд справи, виконуючи клопотання експерта.

Ухвалою суду від 03.10.2022 провадження у справі відновлено оскільки суд отримав висновок експерта.

12.10.2022 адвокат Зубань О.О. надав суду заяву про збільшення позовних вимог якою просив визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022 виданий відповідачем про її звільнення з роботи за власним бажанням. Стягнути з КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35774,80 грн.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Суду пояснила, що вона працювала КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» кухарем харчоблоку більше 20 років. Після того, як ракетами було знищено Вінницький аеропорт вона вирішила спасати своїх дітей, та 09.03.2022 року виїхала в Р. Польщу. Ніяких заяв вона роботодавцю не подавала, про те попереджала, що має виїхати, тому вважала, що оформила відпустку без збереження платні. Вона попередила дієтсестру, яка табелює робочий час, про те, що виїздить і на роботу більше не вийде. Коли вона з дітьми перебувала за кордоном, то отримала гроші на картку, проте вважала їх якоюсь доплатою, а не коштами, які виплачують при звільненні. Вона не згодна із зміненим наказом про звільнення, вважає його таким, що застосований з порушенням термінів та протиправним.

Представник позивач підтримав вимоги ОСОБА_1 , посилався на те, що позивач, через паніку, спасаючи дітей виїхала 08.03.2022 року в Польщу, попередила роботодавця про те, що на роботу не вийде. Проте ОСОБА_1 не писала заяви про звільнення. 20.04.2022 року позивач повернулась в Вінницю, 27.04.2022 року прийшовши на роботу дізналась, що її було звільнено за власним бажанням. Лише 27 квітня позивач підписала наказ та отримала трудову книжку. Представник посилався на те, що відсутність ОСОБА_1 на роботі була з поважних причин - вона виїздила за кордон спасаючи своїх дітей. Зміна підстави звільнення ОСОБА_1 є незаконною та суперечить закону. Суд не повинен закривати провадження у справі та не повинен брати до уваги новий наказ як недопустимий доказ - отриманий з порушенням рівності сторін.

30.12.2022 року ОСОБА_1 подала заяви про долучення до матеріалів справи клопотання не брати до уваги докази, здобуті з порушенням рівності сторін, застосувати строки притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності, про перевірку судом дотримання відповідачем процедури звільнення позивача.

В судовому засіданні представник відповідача надав суду копію наказу № 164 від 22.12.2022 року, згідно якого наказ № 68 від 09.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 - кухаря харчоблоку звільненої за власним бажанням за ст 38 КЗпП України від 09.03.2022 року визнано не дійсним. ОСОБА_1 звільнено з 09.03.2022 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також у судовому засіданні 18.01.2023 представник позивача надав додаткові пояснення яким зазначив, що відсутність на роботі ОСОБА_1 08.03.2022 була поважною, адже пов`язана із збереженням життя та здоров`я дітей, тому вона просила надати їй відпустку без збереження зарплати. ОСОБА_4 цілеспрямовано приховала факт звільнення з роботи позивачки, для того, щоб та не повернулася в Україну та не почала розбиратися із цією ситуацією. Зміна підстави звільнення ОСОБА_1 є незаконною та суперечить закону. Вказав, що позивачка придбала квитки 06.03.2022, а 08.03.2022 мала бути на роботі проте в цей день вона поїхала за кордон, а колег повідомила про намір взяти відпустку, на роботу не приїхала та не написала заяви з тієї причини, що були в місці пробки та вона хвилювалася не запізнитися на автобус. Та зазначив, що лікар ОСОБА_4 написала ту заяву про звільнення за власним бажанням від імені ОСОБА_1 .

Позивачка надала суду пояснення у яких зазначила, що її права на працю забрали, і пів року вона без заробітної плати. Коли 08.03.2022 числа виїжджала, попередила зранку на роботі, що виїжджає шефа і дієт сестру в телефонному режимі, заяву не писала. На прохання написати від неї заяву про відпустку без збереження заробітної плати вони їй відмовили, так як вона має писати її сама. Дієт - лікар трубки не брала на смс не відповідала. Її звільнили без попередження. Була за кордоном 09.03.2022 того ж дня її звільнили. Кошти прийшли в кінці березня, вона не знала що це за кошти перетелефонувала дієт сестрі, та запитала ОСОБА_5 , що це за кошти прийшли, чи це її заробітна плата. Вона відповіла, ми не знаєм, що це за кошти можливо звільнили, нічого не знаєм, догадувалася, що звільнили. Через дві неділі вона повернулася в Україну. Прийшла до директора і запитала, чому її звільнили, він викликав ОСОБА_6 і вони троє вели бесіду. На прохання показати заяву на звільнення ОСОБА_6 сказав, що він не знає де її заява. Виявила бажання працювати. Умови праці забезпечували КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» належним чином. Адміністрацію КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» та у відділ кадрів із заявою про надання відпустки не зверталася. Повідомила, що коли йшла у відпустку раніше то повідомляла шефа ( ОСОБА_8 ). Стверджує, що попередила 08 березня 2022 про від`їзд ОСОБА_5 , яка табелює і шефа, що виїжджає та завідуючу харчоблоком. На запитання чи дали їй дозвіл на виїзд? Сказала: «Поставила до відома що виїжджаю, і просила заяву написати на відпустку за моїм бажанням». 06.03.2022 числа вона відчергувала, а 08.03.2022 вже не чергувала. Коли повернеться не знала. Намір був збереження своїх дітей.

Представник відповідача у судовому засіданні дала пояснення у яких зазначила, що позивач не надала суду доказів, які би підтверджували її відсутність на роботі як поважні, оскільки КЗпП України не визначає перетин кордону, як поважна причина відсутності на роботі. А підтверджуючих документів, що позивачка намагалася вирішити дане питання із роботодавцем чи адміністрацією шляхом звернення немає. Тобто позивач проігнорувала свої професійні обов`язки. Відповідно до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення бойових дій, або які перебувають у тимчасовій окупації ні м. Вінниця, ні Вінницька область станом на 09.03.2022 не входила в даний перелік. Є мапа активних бойових дій станом на 09.03.2022 і м. Вінниця не входила до них. Жодного разу ні Президент ні органи самоврядування не закликали до евакуації із м. Вінниці, а навпаки висловлювалися про необхідність підтримувати економіку країни та працювати. З свого боку адміністрація продовжувала забезпечувати працівника робочим місцем, та належними умовами праці. Відповідно до п. 1.4 статуту лікарня є закладом охорони здоров`я і підприємством, що надає послуги високоспеціалізованої медичної допомоги населенню Вінницької області, пацієнтам інших регіонів та країн, обслуговує близько 700 ліжкомісць. І в лікарні є обов`язок забезпечувати комфортні умови лікування в тому числі і харчуванням. Також заклад охорони здоров`я входять до сектору критичної інфраструктури. Позов не визнає, процедура відбулася за процесом. Хто написав заяву про звільнення за власним бажанням однозначно не може стверджувати хто безпосередньо її подав також, оскільки заява надійшла до відділу кадрів, вони не контролювали процес її написання і подачі. ОСОБА_1 прийшла ознайомилася з наказом, визнала факт звільнення, розписалася, поставила дату особисто в наказі про звільнення та в особовій карті про те, що вона отримала трудову книжку особисто на руки та ніяких заперечень не висловила. Про розрахунок із ОСОБА_1 не знає. Зазначила, що усіма кадровими питаннями займається відділ кадрів. Процедура звільнення відбулася належним чином, до керівника кадрів звернулася лікар - дієтолог із заявою, відповідно встановити чи особисто подавалася заява не було можливості. Лікар - дієтолог є безпосереднім керівником позивачки. Інших заяв не надходило.

Свідок ОСОБА_4 дала пояснення суду, що розпочала свою діяльність КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» з листопада 2021 року. Та як розпочалася війна то навантаження лише збільшилося це було пов`язано і з волонтерами, які привозили речі які необхідно було сортувати, в той час у шеф повара стався інсульт і її не було, з кухарів залишалися ОСОБА_1 і ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . ОСОБА_1 , на скільки вона розуміє, щоб зберегти себе від війни, рідних, сказала що буде їхати за кордон, конкретної дати вона не повідомила коли буде їхати, і на який термін також. Їй пропонували написати заяву, давали зразки заяви, тому що в них працюють кухарі, які не всі мають вищої освіти, тому дають їм зразок заяви і вони по цьому зразку пишуть її. З моменту розмов, що ОСОБА_1 повинна їхати за кордон, і до моменту вже від`їзду пройшло, мінімум днів 10, тобто часу написати заяву, сходити у відділ кадрів поцікавитись було достатньо. Десь 08 чи 09 березня 2022, хтось з працівників приніс заяву про звільнення ОСОБА_1 , хто саме не пам`ятає, тому що людей тоді було дуже багато, вона підписала заяву, і разом з іншими документами віддала секретарю. Десь через місяць після від`їзду знайшли нового кухара, потім може через місяць може менше, точно не пам`ятає приходила ОСОБА_1 , повідомила що вона вже приїхала, вони повідомили їй, що на її місце вже взяли людину, і можем їй запропонувати місце пенсіонерки яка зараз на пенсії, але ще працює ОСОБА_13 , пояснили це все, домовились, претензій скандалів нічого не було. В той час коли ОСОБА_1 хотіла вже їхати, вона говорила з шеф кухарем і однією медсестрою, десь 7-го числа вона написала, що буде їхати, вона запропонувала ще раз, написати заяву, тому що ніхто від її імені не хоче заяву писати, на роботу вона потім не вийшла, вона їй ще раз написала чи вона буде, вона відповіла що ні, вона на кордоні, і більше зв`язок не підтримували. Ні в електронному форматі заяви не надійшло, ні в якому. На запитання чи ця заява написана її почерком відповіла ні. Чи притягувалася до дисциплінарної відповідальності позивачка не їй відомо. Пояснила, що ОСОБА_1 по телефону розмовляла з шеф-кухарем, вони включали гучний зв`язок і всі разом спілкувалися, казали напишіть, або скиньте заяву. Повідомила, що планує їхати десь 07.03.2022, можливо раніше, точно не пам`ятає. Про звільнення їй стало відомо через декілька днів, ОСОБА_1 вона не повідомляла про звільнення.

Свідок ОСОБА_14 суду надав пояснення в яких зазначив, що у КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» працює більше 1600 людей, коли почалася війна люди почали їхати, вивозити дітей. Ніяких проблем із заявами не було директор усім підписував, в залежності від обставин. Підписує заяву керівник, особи завідуючий відділенням, після цього заява поступає до відділку кадрів, які перевіряють правильність її написання та заява передається в приймальну до директора. 09.03.2022 поступила заява від ОСОБА_1 , яка була уже підписана директором. В якій зазначалося, що вона звільняється за власним бажанням. У відділі кадрів надрукували наказ. Коли перетелефонував у харчоблок, щоб вона прибула розписалася в наказі та отримала трудову книжку йому повідомили, що вона виїхала за кордон. Протягом тривалого часу зателефонував директор та попросив зайти до нього, коли він прийшов у кабінеті сиділа ОСОБА_1 . Ніяких заперечень не висловила, лише попросила, що у разі виходу на пенсію пенсіонерки яка наразі працює, щоб їй зателефонували і прийняли по новому на роботі. Після цього вона пішла з ним до відділу кадрів розписалася у наказі, що вона ознайомилася про звільнення та розписалася про отримання трудової книжки. У відділ кадрів вона із консультацією та заявою про надання відпустки не зверталася. 07.03.2022 вона на роботу уже не вийшла та сказала, що виїжджає. Зазначає, що лікарня відноситься до об`єкту критичної інфраструктури, і саме директор вирішує чи надавати відпустку. Повідомив, що у відділі кадрів не ставляться принципово до написання заяви стосовно підпису, адже є люди які працюють і мають освіту 8 класів та погано пишуть, деякі просто пишуть своє прізвище, деякі просять когось написати за себе заяву оскільки не писенні. Деякі люди просто пишуть прізвище і не обов`язково зазначається підпис. На запитання чому сказали дату ознайомлення з наказом про звільнення класти 09.03.2022 пояснив, тому, що відповідно до закону людина має ознайомлюватись з наказом і отримати трудову книжку в останній робочий день, день звільнення. Вона ніяких заперечень не висловила. Ставила ці дати пізніше на скільки саме не пам`ятає. Заяву йому принесли уже після підпису директора, до наказу, хтось із працівників харчоблоку, хто саме писав заяву не з`ясовував. Особисто у відділ кадрів заяву ОСОБА_1 не подавала. Зазначив, що у разі якщо працівник не з`явився то його керівник пише рапорт, що його працівник не з`явився. Про догани не відомо чи застосовувалися до ОСОБА_1 . Хто приніс заяву до відділу кадрів ОСОБА_1 не відомо. Особисто ОСОБА_1 про звільнення не повідомляв.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомила, що ОСОБА_1 є її рідною сестрою. Вони вирішили їхати до Р. Польщі, рятувати дітей. 07.03.2022 їм придбали квитки. 08.03.2022 року зранку приїхали до автовокзалу з самого ранку були там близько 8 год. ранку, виїхали близько 10 год ранку. Їхали до кордону 22 години, поряд сиділи, позивачка з автобуса нікуди не відлучалася. Вночі перетнули кордон, 09.03.2022. Були у Польщі 45 днів. Назад поверталися також разом. Зі слів позивача, їй відомо, що ОСОБА_1 з роботи відпросилася, просила написати за неї заяву про відпустку за власний рахунок. Чи писала особисто заяву не знає. В період перебування в Р. Польщі ОСОБА_1 отримала гроші із роботи, так як сума була значна, вона догадувалася що це могли бути кошти розрахунок, тому що вона звільнена.

Свідок ОСОБА_17 суду повідомила, що вона разом із ОСОБА_1 , ОСОБА_15 та своєю сестрою вирішили разом виїхати за кордон, щоб рятувати дітей. Виїхали 08.03.2022 з Центрального автовокзалу всі разом, на кордоні стояли 20 год. виїхали із Вінниці із запізненням. ОСОБА_1 весь час була в автобусі. Вона купувала квитки, які є іменними. Про перешкоди ОСОБА_1 написати заяву на роботі їй нічого не відомо. Квитки купила за день за два точно не пам`ятає і одразу перетелефонувала ОСОБА_1 і її сестрі, сказала про покупку. За місце роботи ОСОБА_1 нічого не чула, не говорили про це.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» з 1999 року на посаді кухара на харчоблоку. 09.03.2022 її звільнили за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України наказ №68 від 09.03.2022 (а.с. 10, 34, 54).

В період з січня 2022 по лютий 2022 ОСОБА_1 отримала заробітну плату від КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» у сумі 12416,10 грн, та вирахувано податок на доходи у розмірі 2135,61 грн (а.с. 33).

ОСОБА_1 придбала автобусний квиток на поїздку 08.03.2022 до Кракова , виїзд 09:30 год.

Заява про звільнення за власним бажанням з 09.03.2022 року згідно висновку експерта від 19.09.2022 №СЕ-19/102-22/10025-ПЧ написана не ОСОБА_1 , а іншою особою. (а.с. 51,157-162).

ОСОБА_1 09.03.2022 перетнула кордон у напрямку виїзд з України у пункті пропуску Краківець, а 20.04.2022 перетнула кордон у напрямку в`їзд в України у пункті пропуску Шегині.

Згідно табелю обліку робочого часу за березень 2022 робочими днями ОСОБА_1 були 1,3,5,7,9 березня 2022, проте 09.03.2022 року була відсутня на роботі.

На посаду кухара харчоблоку прийнято ОСОБА_19 07.04.2022 (а.с. 55).

Позивачка перебувала на обліку у Вінницькому обласному центрі зайнятості та отримувала виплати.

22.12.2022 наказом КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» №164 п. 7 Нак № 68 від 09.03.2022 р - « ОСОБА_1 - кухара харчоблоку, звільнити за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України 09.03.22 р.» - вважати недійсним та відмінити. За відсутність на роботі 09.03.2022 року, без поважних причин, звільнити ОСОБА_1 кухара харчоблоку комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» з 09.03.2022 року п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Про вищевказані зміни КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» повідомило ОСОБА_1 надіславши лист.

Суд приймає до уваги право адміністратції підприємства видавати, скасовувати та змінювати свої накази та вважає, що скасування п. 7 наказу № 68 КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» не є знищенням доказів і відноситься до врегулювання встановлених в судовому засіданні обставин, а саме встановлення, що заяву про звільнення позивач не писала.

Відповідно до вимог п. 4. ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

При цьому суд вважає, що слід відступити від правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду у справі № 638/3792/20 від 20 вересня 2021 року. Так в у вказаній постанові ОП КЦС вказала, що закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе лише в судовому засіданні. Водночас висновок апеляційного суду про можливість закриття провадження на підставі цього пункту лише в разі, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову, а не після відкриття провадження у справі, не ґрунтується на законі. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже суд приймає до уваги, що предметом спору був наказ № 68 від 09.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 - кухаря харчоблоку за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України та посилання позивача на те, що заяву про звільнення вона не писала. В судовому засіданні були досліджені докази вказаних обставин, допитані свідки, тобто фактично закінчено розгляд справи по суті. Тому суд критично оцінює посилання представника позивача про необхідність продовження провадження по справі, перевірку застосування судом строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, дотримання відповідачем процедури звільнення позивача за прогул. Представником позивача вказані обставини, хоч і стосуються вирішення питання про протиправність звільнення позивача, проте виходять за межі позову, поширюються на обставини, які позивач не описує в позові. Для перевірки обставин необхідно витребування та дослідження інших доказів.

В постанові ВСУ від 02.11.2022 року по справі № 685/1008/22 зазначено, що підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Так, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Про те, суд не може порушувати вимоги ст. 13 ЦПК України та виходити за межі позову, перевіряти обставини, які в позщові не зазначені.

Тому суд вважає, що визнання недійсним та відміна п. 7 Нак № 68 від 09.03.2022 р 22.12.2022 КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» наказом №164 унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. При цьому суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від першої вимоги та окремо розглядатися не може.

Позивач не позбавлена можливості захисту своїх прав шляхом подання іншого позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 255, 257, 260 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження по цивільній справі № 127/9806/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» про визнання протиправним та скасування наказу № 68 від 09.03.2022 року про звільнення з роботи за власним бажанням, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала може бути оскаржена в Вінницькому апеляційному суді через Вінницький міський сул Вінницької області на протязі 15 днів із моменту винесення подачею апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт серії НОМЕР_1 , ПІН НОМЕР_2 , мешкає АДРЕСА_1

Відповідач Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» Код 1, знаходиться м. Вінниця вул.. Пирогова, 46 21028 e-mail

Повний текст ухвали суду виготовлено 23.01.2023.

Суддя: