Справа № 712/5419/22
Провадження № 2/712/388/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Скринник А.В.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_1 являється власником двокімнатної кв. АДРЕСА_1 . Дану квартиру позивачка придбала 21 серпня 2021 року. Купила вона її згідно договору купівля-продажу у третій особі по справі ОСОБА_3 , який є її батьком.

Зараз вона разом з сином тимчасово проживає в Нідерландах. В вищевказаній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка є бувшим членом сім`ї попереднього власника квартири ОСОБА_3 . Відповідачка на 26 років його молодше. Йому 81 років їй 55.

В цій квартирі позивачка бажає та зможе проживати лише разом з своїм похилим батьком ОСОБА_3 . Вона бажає йому допомагати, - доглядати його. Відповідачка яка зареєстрована та проживає в даній квартирі зовсім чужа для позивачки особа, тому остання не зможе належним чином користуватися та проживати в цій квартирі разом з відповідачкою.

Відповідно, позивачка не зможе здійснити повноваження власника, які передбачені ст. 317 ЦК України. Вона не зможе нормально користуватися даною квартирою та при необхідності нею розпорядитися.

Окрім цієї квартирі відповідачу ОСОБА_2 на права власності належить ще однокімнатна квартира, в якій буде проживати її дорослий син, який як доросла людина бажає проживати в окремій квартирі.

У зв`язку з тим, що позивачка по справі є власником квартири, з відповідачкою спільним побутом не пов`язана та остання не є членом її сім`ї, а відтак право відповідача на користування спірною квартирою, тобто сервітут підлягає припиненню на вимогу позивача, як власника квартири.

Відповідачка була членом сім`ї третьої особи по справі ОСОБА_3 , який раніше був власником даної квартири. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

При вирішення даної справи потрібно також врахувати, що відповідачка має на праві власності ще дві квартири в яких може проживати. Одна шестикімнатна квартира загальною площею 104,3 кв.м., житловою площею 70,4 кв.м. в АДРЕСА_2 .

Друга квартира загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м. в АДРЕСА_3 . (Див., витяг з Державного реєстру прав нерухомості.). Тобто, окрім спірної квартира, у неї є ще міста де проживати.

Відповідачка хоче проживати також в її квартирі. Мабуть перед нею поставлена мета, щоб в кожному місті України мати свою квартиру.

Зареєстрована вона була в спірній квартирі обманним шляхом. Попереднього власника спірної квартири, - третю особу по справі, ОСОБА_3 , вона обманула. Відповідачка йому повідомила, що у неї іншого житла немає і вона нібито є бездомною. Він її пожалів та 05.07.2016 р. зареєстрував в цій квартирі. Потім вони стали проживати однією сім`єю. В подальшому їх сім`я розпалася.

Зараз її правовий визначається, як колишній член попереднього власника квартири. Повторююсь, із припиненням права власності ОСОБА_3 втрачається і право користування жилим приміщенням членів його сім`ї, (тим більше дана теза відноситься до колишніх членів його сім`ї). Тобто, право користування спірною квартирою відповідача ОСОБА_2 втрачено і вона підлягає виселенню.

Без її виселення із квартири, позивачка не може будувати плани на майбутнє.

Просить усунути перешкоди у користуванні кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з даної квартири.

Витрати по справі покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідачта представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд в позові відмовити. Відповідачем надано відзив, який приєднаний до матеріалів справи.

Третя особа в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задоволити позов. В подальшому скерував до суду заяву в якій просить справу слухати без його участі. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, задовольнити.

В заяві зазначив, що він повністю згідний з позовною заявою. В позові ОСОБА_1 правильно вказано, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована була в спірній квартирі обманним шляхом. Вона його обманула. Повідомила, що у неї іншого житла немає і вона нібито є бездомною. Він її пожалів та 05.07.2016 року зареєстрував в цій квартирі і вони стали у ній проживати однією сім`єю. Потім він взнав, що у неї є ще дві квартири. В подальшому їхня сім`я розпалась. Комунальні послуги за квартиру відповідачка ніколи не сплачувала та не сплачує.

Йому вже 81 рік. Він страждає багатьма хворобами. Він не бажає проживати з відповідачкою в одній квартирі. Бажає проживати поруч з дочкою, позивачкою по справі, яка буде його доглядати.

У відзиві відповідач посилається на те, що відомості вказаних інформаційних довідок не стосуються її, оскільки правильним є замовлення Інформаційної довідки не лише за параметрами ПІП, РНОКПП особи, тобто за її РНКПП., а також за паспортними даними. Тоді відомості є точними, тобто не за частковим співпадінням, а повним.

Тому думка представника позивача адвоката Дубінського В.М. є помилковою. А письмові докази: Інформаційна довідка № 298514027 від 08.02.2022 року та Інформаційна довідка № 298495702 від 08.02.2022 року, зазначені в додатку до позовної заяви цифрами « 15» і «16» і які він назвав витягами з ДРР РП є неналежними та недостовірними доказами, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 77,79 ЦПК України є неналежними і недостовірними, та не являються актуальним на момент розгляду справи у суді.

В дійсності, відповідно до Інформаційної довідки № 312611721 від 18.10.2022 року, за параметрами пошуку ПІП, ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , Серія паспорта громадянина України НОМЕР_2 , пошук за повним співпадінням, вона не має на праві приватної власності ніякого нерухомого майна і житла.

Викладені представником позивача в позовній заяві твердження що до суттєвих обставин справи, не відповідають дійсності, оскільки, вона була знайома з ОСОБА_3 ще 2008 року, проживала з його дочкою ОСОБА_1 в одному гуртожитку й спілкувалася з ним. Вони почали зустрічатися влітку 2008 р. В січні 2009 р. позивач ОСОБА_3 освідчився їй у коханні та зробив пропозицію жити з ним подружнім життям як чоловік та жінка. Тому в січні місяці 2009 р. вона вселилася в належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 як член його сім`ї - дружина.

Постійно проживаючи з ОСОБА_3 як жінка з чоловіком без реєстрації шлюбу однією сім`єю в його квартирі, вона була зареєстрована в гуртожитку, що розташований за адресою АДРЕСА_5 .

05.07.2016 р., після тривалих наполягань ОСОБА_3 , вона залишила кімнату в гуртожитку, знялася з реєстрації у зв`язку з вибуттям за адресою АДРЕСА_6 , де постійно проживала з позивачем ОСОБА_3 однією сім`єю.

Нею та ОСОБА_3 велося та ведеться спільне господарство, наявний спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю.

Факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю на період з 2009 р. по теперішній час підтверджується наступним.

З часу її вселення у квартиру ОСОБА_3 з січня 2009 р. по теперішній час вони проживають разом як чоловік та дружина. Разом сплять в одній спальні в одному ліжку. Разом піклуєються та доглядають за житлом. Вона прибирає, купує продукти за спільні кошти, готує їжу. Вона свою зарплату, а він свою пенсію складають в шафу, і це їх спільний бюджет. Позивач ОСОБА_3 в усьому допомагає їй, а вона йому. Якщо вона прибирає в квартирі, то він пилососить. Мають один холодильник, які придбали за спільні кошти в 2012 році. Їдять борщ з однієї каструлі. Зі спільних коштів він сплачує всі рахунки. Вона зі спільного бюджету купує продукти та все необхідне для нормального харчування її та позивача і ведення господарства по дому.

Влітку 2010 році разом як подружжя відпочивали на морі. В 2011 році ними за спільні кошти придбано холодильник, телевізор, пилосос. На її 50-ти річчя позивач ОСОБА_3 подарував їй золоті сережки. На 43 роки подарував золоту каблучку на 45 років - золотий кулон. В селі вони разом обробляють город, з якого разом як подружжя харчуються.

З 2013 р. по 2019 р. позивач переніс ряд травм та операцій. Вона, як вірна та любляча дружина, завжди була поруч і всіляко його підтримувала і допомагала, сприяючи видужанню.

Нажаль, позивач ОСОБА_3 має важку вдачу, дуже ревнивий характер, особливо його ревнощі щодо неї посилились з лютого 2020 року, тоді як вона почала працювати санітаркою в Черкаській Першій міській лікарні із-за нічних чергувань.

В листопаді 2020 р., дочка позивача ОСОБА_1 , яка вже понад 10 років проживає в Нідерландах, стала втручатися в їхні стосунки та налаштовувати його проти неї та сприяти тому, щоб він за будь-яку ціну позбувся її.

Після чого, позивач ОСОБА_3 почав наполягати на тому, щоб вона виписалася з квартири, запевняючи її в тому, що якщо вона випишеться, то вони знову як раніше будуть продовжувати спокійно і дружно жити разом.

Вона ніколи не чинила і по теперішній час не вчиняє ніяких перешкод ні позивачу ОСОБА_1 , яка один раз на рік відвідує батька, ні третій особі ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою, тим більше розпорядженню нею на свій розсуд.

04.02.221 р. за наполяганням своєї дочки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернувся з позовом до Соснівського районного суду м. Черкаси з аналогічними вимогами до неї.

Ухвалою від 04.03.2021 р. суддя Соснівського районного суду м. Черкаси Марцішевська О.М. (справа №712/1089/21) відкрила провадження у справі. Інтереси позивача ОСОБА_3 представляв по вказаній справі адвокат Дубінський В.М., який звернувся до суду з клопотанням від 02 серпня 2021 р. про допит дочки позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка постійно з 90-х років проживає по теперішній час проживає в ОСОБА_4 , там народила в 2000 році сина. Вона і син мають громадянство Нідерландів.

05 травня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду

04 серпня 2021 року початий судовий розгляд справи по суті.

07 жовтня 2021 року представник позивача адвокат Дубінський В.М. скерував до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

11 жовтня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси, вказана заява була залишена без задоволення, оскільки заява про залишення позову без розгляду подана після початку розгляду справи по суті, в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України відсутні підстави для задоволення вказаної зави.

09 листопада 2021 року ухвалою Соснівського районного суду позов було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Дубінський В.М. не з`явилися в судове засідання декілька разів.

Проте, що 21.08.2021 р. власником спірної квартири стала дочка ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не було відомо ні суду ні їй.

Отже батько позивача ОСОБА_1 , третя особа по даній справі ОСОБА_5 і особисто позивач ОСОБА_1 , 21.08.2021 р. уклали договір купівлі - продажу спірної квартири, з єдиною метою щоб позбутися її. І жодним чином в ході судового розгляду, який тривав з 04.03.2021 р. по 11.10.2021 р. не повідомили суд про те, що позивач ОСОБА_3 не є власником спірної квартири з 21.08.2021 р.

Відразу після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач ОСОБА_1 перетнула кордон України та повернулася до себе додому в Нідерланди, де по сьогоднішній день проживає.

У поданому позові позивач ОСОБА_1 , як новий власник спірної квартири, посилаючись на приписи статей 317, 383, 391, 405 ЦК України та статті 156 ЖК України просить виселити зі спірної квартири її - ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника житла без надання іншого житлового приміщення. Вона вказує, що її право на спірне житло є похідним та припинилося з припиненням права власності на це житло у ОСОБА_3 , членом сім`ї якого вона була і є по теперішній час.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, копію якого додано до позовної заяви, 21 серпня 2021 року третя особа батько позивача ОСОБА_3 продав спірну квартиру дочці ОСОБА_1 , внаслідок чого в останньої виникло право власності на спірне житло.

У першому абзаці цього договору в п`ятому рядку написано, що громадянка Нідерландів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_6 .

Що не відповідає дійсності. В позовній заяві та в додатках відсутні відомості про реєстрацію позивача ОСОБА_1 в спірній квартирі.

В п .8 цього договору зазначено, що на момент його укладення 21.08.2021 р. будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні.

Що з огляду на вищевикладене, не відповідає дійсності.

Згідно з пунктом 12 цього договору у квартирі, яка є предметом даного договору, про що відомо покупцю, укладенням договору не порушуються права інших осіб.

Що відповідає дійсності.

Виселення її, відповідача по справі - ОСОБА_2 , в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення її права на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 21.08.2021 р .: третьої особи ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 , внаслідок яких вона, відповідач по справі - ОСОБА_2 , може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

З матеріалів, в яких містяться відомості на підставі яких можна установити дійсні обставини справи і які доданих нею до відзиву, вбачається, що вона, відповідач - ОСОБА_2 , набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_6 , з яким вона проживає як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу однією сім`єю з 2009 року, (цей факт, як вбачається з позовної заяви визнає позивач ОСОБА_7 ) по теперішній час, постійно проживає у спірній квартирі з 2009 року та зареєстрована в ній з 2016 року по сьогоднішній день, і не збирається її звільняти, про що достеменно було відомо позивачу ОСОБА_1 21.08.2021 року при купівлі вказаної квартири у свого батька ОСОБА_3 .

Позивачу ОСОБА_7 , оскільки вона особисто приймала участь в судовому розгляді попередньої справи за позовом її батька ОСОБА_8 до неї з аналогічними вимогами, також було відомо про підстави її проживання та її наміри щодо подальшого проживання у спірній квартирі після її відчуження.

Тобто позивач ОСОБА_1 достеменно знала про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири.

Відчуження спірної квартири попереднім власником батьком позивача, третьою особою ОСОБА_6 , членом сім`ї якого є вона, відповідач, ОСОБА_2 , поставило під загрозу її соціальний статус, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується правомірно з 2009 року.

Купівля-продаж квартири, у результаті якої у третьої особи ОСОБА_3 припинилось, а позивача ОСОБА_1 виникло право власності на житло, вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки сторони договору купівлі-продажу були достовірно обізнані про її, відповідача - ОСОБА_2 право на користування цією квартирою.

Про обізнаність позивача ОСОБА_1 щодо фактичного її проживання та реєстрації у спірній квартирі на момент укладення договору купівлі продажу свідчить зміст її позовних вимог та надані органом реєстрації відомості щодо її реєстрації у спірній квартирі.

На момент укладення договору купівлі-продажу згідно з пунктом 1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, обов`язковою умовою для укладення такого договору було надання нотаріусу довідки про осіб, які зареєстровані у квартирі, щодо якої укладається договір відчуження.

Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 21.08.2021 року щодо передачі ОСОБА_3 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно неї ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення її права користування житлом.

Отже, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дубінський В.М. не надали до суду належні та достовірні докази, які б містили правові підстави для задоволення позову.

Просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неї, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення її - відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

В судовому засіданні встановлено, що 21 серпня 2021 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 , який являється її рідним батьком, за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 зареєстроване 21.08.2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з реєстру.

ОСОБА_1 є громадянкою Нідерландів.

Згідно відповіді департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 24.10.2022 року № 15644-01-10, відповідно до наявної в департаменті інформації за адресою: АДРЕСА_6 , станом на 21.08.2021 року, були зареєстровані такі особи:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (період реєстрації: з 02.06.1976 року дотепер);

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (період реєстрації: з 05.07.2016 року дотепер).

Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 достеменно було відомо про реєстрацію та проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі.

В позовній заяві позивач зазначила, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , яка є бувшим членом сім`ї попереднього власника квартири ОСОБА_3 .

Відповідач у своєму відзиві та в судовому засіданні стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 велося та ведеться спільне господарство, наявний спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю.

В судовому засіданні сторони не заперечували той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в квартиру АДРЕСА_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З копії заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 05.07.2016 року № 20164-РМП та заяви про реєстрацію місця проживання від 05.07.2016 року № 20164-РМП вбачається, що ОСОБА_2 була знята з місця реєстрації у зв`язку з вибуттям за адресою: АДРЕСА_6 . В заяві про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_3 , як власник вказаної квартири, надав згоду на реєстрацію ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6 .

Позивач в позовній заяві зазначила, що на даний час в квартирі зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї нового власника квартири позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 04.08.2022 року, отримано судом 11.08.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 з 05.017.2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 Житлового кодексу України передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі правові висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

У цій справі спір з приводу користування жилим приміщенням (квартирою) виник між ОСОБА_1 , як власником житла, та ОСОБА_2 , яка вселилася до цього приміщення як член сім`ї власника та стверджує про наявність у неї законних підстав для подальшого користування житлом, що унеможливлює користування жилим приміщенням його нинішнім власником (позивачем).

Судом установлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2021 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Попереднім власником цього майна був ОСОБА_3 , зі згоди якого ОСОБА_2 зареєструвалася та вселилася до спірної квартири як член його сім`ї, що свідчить про набуття відповідачем у встановленому законом порядку права користування вказаною квартирою.

Слід зазначити, що ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Марцішевської О.М. від 04.03.2021 року (справа №712/1089/21) відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

05 травня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

04 серпня 2021 року початий судовий розгляд справи по суті.

07 жовтня 2021 року представник позивача адвокат Дубінський В.М. скерував до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

11 жовтня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про залишення позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, оскільки заява про залишення позову без розгляду подана після початку розгляду справи по суті, в розумінні п.5 ч.1ст.257 ЦПК України відсутні підстави для задоволення вказаної зави.

09 листопада 2021 року ухвалою Соснівського районного суду позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення залишити без розгляду, у зв`язку з тим, що позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судові засіданні, призначенні по справі, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

В період розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення (справа № 712/1089/21), між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу від 21 серпня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Наведені обставини обґрунтовано свідчать, що ОСОБА_2 ставиться до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, не втратила бажання користуватися ним у подальшому, і дії відповідача не свідчать про втрату з його боку інтересу до спірного житла.

Отже, суд встановив, що існують достатні і тривалі зв`язки відповідача з конкретним місцем проживання квартирою АДРЕСА_1 , що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло».

Суд відхилює доводи позивача про те, що відповідач має дві інші квартири, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 312611721 від 18.10.2022 року за параметрами пошуку ПІП, ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , Серія паспорта громадянина України НОМЕР_2 , пошук за повним співпадінням, будь яке нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 відсутнє.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 317083682 від 08.12.2022 року відсутнє будь яке нерухоме майно, яке б належало б ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача на праві власності іншого житла.

ОСОБА_1 , набувши право власності на спірне житло з певними обтяженнями (проживання в ньому відповідача та обізнаність про це позивача), мала враховувати ці обставини.

Судом встановлено, що позивач не спростував, що, набувши у власність відповідну квартиру, він достеменно знав про проживання в ній ОСОБА_2 члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка є такою, що не має іншого власного житла та набула у законний спосіб охоронюване законом право на мирне користування майном; при цьому позивач не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача та не з`ясувала, чи відмовляється остання від свого права користування спірним житлом.

Дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, суд бере до уваги, що у разі позбавлення ОСОБА_2 права користування відповідним житлом і її виселення, остання, в силу свого віку, фізичного та матеріального стану, буде неспроможною забезпечити себе власним житлом.

Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідача та захистом права власності позивача суд враховує, що позивач, стверджуючи про наявність перешкод з боку ОСОБА_2 у здійсненні права власності, не навів доказів реального наміру використовувати спірну квартиру. З цього приводу суд взяв до уваги, що: у позові місцем проживання вказала іншу адресу: АДРЕСА_7 , має у власності ще одну квартиру, тому спірна квартира не є єдиним житлом позивача.

Крім того, в договорі купівлі-продажу від 21 серпня 2021 року зазначено, що ОСОБА_1 громадянка Нідерландів, що і не заперечується сторонами.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 52319374 від 29.01.2016 року ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_8 , відповідно до договору купівлі-продажу від 29.01.2016 року, серія та номер:548, видавник: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.

Даний факт також підтверджується копією технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_8 , де власником зазначено ОСОБА_9 .

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Ураховуючи вищезазначене, суд не встановив «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом її виселення із спірної квартири без надання іншого житла.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 без надання їй іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки із сіпрним житловим приміщенням, тобто спірна квартира є житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції; його виселення без надання іншого житла буде вважатися втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, що є неприпустимим.

Ураховуючи вищезазначене, суд, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із його необґрунтованістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи той факт, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, а тому судові витрати не підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 15, 19, 76-77, 80-81, 89, 95, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, ст. 64, 152, 156, 162 ЖК Української РСР, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий В.А. Романенко