Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6624/20 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/6624/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Корбута В.В.

в с т а н о в и в:

29 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути на її користь з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») моральну шкоду, завдану смертю батька, у розмірі 150 000,00 грн. (цивільна справа № 274/6624/20).

21 вересня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути на її користь з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») моральну шкоду, завдану смертю батька, у розмірі 150 000,00 грн. (цивільна справа № 274/6390/20).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №274/6624/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди з цивільною справою №274/6390/20 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди та присвоєно сраві номер 274/6624/20.

Позови обґрунтовані тим, що 26.12.2018 року машиніст поїзду № 127 Харків - Ковель на 31 км ПК1 на перегоні Бердичів - Михайленки допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці пригоди. Вказані обставини встановлені уповноваженими органами та відображені в Постанові слідчого Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області від 28.12.2018 року про закриття кримінального провадження №0001491.

Власником електровоза ВЛ80 №1392, який заподіяв смерть ОСОБА_3 є АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом від 25.08.2020 року №ЦЦЛ-13/482. Машиніст вищевказаного потяга на момент події був працівником відповідача.

Позивачі у справі є дочками загиблого ОСОБА_3 , внаслідок загибелі останнього їм було завдано моральної шкоди, яка полягає у глибоких та довготривалих душевних стражданнях. Смертю батька порушено важливий життєвий зв`язок позивачів, загиблий був єдиний із батьків, оскільки мати позивачів померла ще у 2016 році. Враховуючи ті обставини, що через перенесені страждання та неможливість відновити попередній стан у зв`язку із смертю батька, позивачам була завдана моральна шкода, а також те, що останні бажають отримати справедливу компенсацію за завдану шкоди, просили стягнути з відповідача на свою користь грошове відшкодування у сумі по 150 000,00 грн. для кожної.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2022 року позов задоволено частково.Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі по 30 000,00 грн. кожній. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачів судові витрати у розмірі 1 000,00 грн. кожній.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач - АТ «Укрзалізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, коли доведе, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Загиблий ОСОБА_3 свідомо потрапив на залізничну колію, порушуючи Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. У крові потерпілого не виявлено алкоголю, що свідчить про тверезий його стан на момент смерті. Він не міг не помітити потягу, що рухався по колії, оскільки це була світла пора доби, перебігав через залізничну колію на переїзді із закритим шлагбаумом при справно працюючій переїзній сигналізації, крім того машиніст подавав відповідні звукові сигнали великої гучності аби уникнути зіткнення з потерпілим. Тобто ці обставини у сукупності можуть свідчити лише про те, що ОСОБА_3 свідомо допускав настання такого результату, але безпідставно розраховував, що він не настане. З цих підстав виключається випадкова можливість здійснення наїзду на потерпілого. У поведінці ОСОБА_3 вбачається непрямий умисел, що цілковито виключає можливість настання відповідальності з боку відповідача.

Також зазначає, що позивачі не довели факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку із неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу значно завищений та підлягає зменшенню, враховуючи незначну складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також, те, що позовна заява не містить ґрунтовного аналізу норм матеріального та процесуального права.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачі не скористалися.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовільнити вимоги, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивачі в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надіслали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності позивачів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочками ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданого 08.08.1969 року, свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого 15.07.1969 року та свідоцтвами про укладення позивачами шлюбів від 23.07.1977 року та від 23.11.2017 року (а.с.11, 75, 12, 76, т.1).

Відповідно до відповіді на запит №ЦЦЛ-13/482 від 25.08.2020 року, вбачається, що електровоз ВЛ80 №1392 перебуває на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо «Львів - Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.8, 72, т.1).

Згідно довідки №233 від 21.08.2020 року, ОСОБА_5 з 15.06.2006 року працює у виробничому підрозділі Локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», займає посаду машиніста електровоза дільниці експлуатації локомотивів Козятина (а.с.9,73, т.1).

Постановою слідчого СВ Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області капітана поліції Журбея В.М. від 28.12.2018 року кримінальне провадження, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001491 від 26.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 Кримінального кодексу України, було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.6,71, т.1).

Згідно висновку експерта №33 від 17.01.2020 року смерть ОСОБА_3 настала від травми з залученням декількох ділянок тіла, що підтверджують результати розтину трупа. Виявлені тілесні ушкодження спричинені від дії тупих твердих предметів, не виключно виступаючими частинами потяга з наступним переїздом в ділянках кінцівок та падінням на дорожнє покриття. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті. При проведенні судово-токсикологічної експертизи №2993 від 11.01.2019 року у дистиляту м`яза трупа ОСОБА_3 не виявлені: метиловий, етиловий, н-пропіловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирти (а.с.197, т.1).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що смерті ОСОБА_3 сприяла його груба необережність, яка полягала у нехтуванні ним пунктами 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди. Враховуючи типовість та незначну складність справи, а також принцип пропорційності відшкодування судових витрат розміру задоволених позовних вимог, суд стягнув на користь позивачів витрати на правничу допомогу у розмірі по 1000,00 грн. кожній.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним виходячи із наступного.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана водієм, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У постанові слідчого Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області від 28.12.2018 року про закриття кримінального провадження №0001491 встановлено, що локомотивною бригадою електропоїзда були вжиті всі заходи для попередження наїзду на людину, вини залізниці у даному випадку немає. Випадок смертельного травмування потерпілого ОСОБА_3 стався внаслідок порушення ним пунктів 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Таким чином можна вважати, що смертельне травмування ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , настало внаслідок порушення ним пунктів 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно стала особиста необережність ОСОБА_3 та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті.

Порушення потерпілим 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України 19.02.1998 року №54, відповідно до якого пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях, перед тим, як увійти в небезпечну зону, потрібно впевнитись у відсутності поїзда, при наближенні поїзда треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід, як це було встановлено постановою про закриття кримінального провадження №0001491 від 26.12.2018 року, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що смерть ОСОБА_3 спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відсутність вини водія потяга та закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, оскільки відповідальність за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки наступає й за випадкове її завдання (без вини).

Порушення потерпілим правил безпеки громадян на залізничному транспорті враховано судом першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачам у розмірі по 30000,00 грн кожному.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 року (справа №904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Колегія суддів вважає, що сума відшкодування судових витрат на надання правничої допомоги, визначена судом першої інстанції, є співмірною із складністю справи та наданими адвокатами послугами, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування судових витрат має становити 5 000,00 грн. для кожної із позивачів, проте з урахування часткового задоволення позовних вимог та принципу пропорційності, визначив розмір витрат на правничу допомогу по 1000,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2022 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий Судді