ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1864/22 Номер провадження 22-ц/814/1858/23Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою в її інтересах представником адвокатом Саламахою Віталієм Руслановичем,

на ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 30 червня 2022 року, постановлену суддею Крючко Н.І., про забезпечення позову,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу, поділ спільного майна,

в с т а н о в и в:

21.06.2022 ОСОБА_1 разом із указаним позовом звернувся в суд із заявою про його забезпечення. У заяві просить накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною вчиняти з квартирою будь-які правочини.

В обґрунтування підстав забезпечення позову зазначає, що вважає указану квартиру спільним майном сторін, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, яка вимагає від заявника, щоб він залишив квартиру, має намір змінити замки та, можливо, її продати.

Вважає, що таке розпорядження спірним об`єктом нерухомості та його можливе відчуження на користь третіх осіб до вирішення заявлених позовних вимог по суті може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а тому його арешт та заборона вчиняти дії щодо розпорядження ними, будуть ефективними та співмірними засобами забезпечення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 30.06.2022 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_4 , із забороною вчиняти з квартирою будь-які правочини.

Заборонено ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, що можуть перешкоджати ОСОБА_1 користуватися вказаною квартирою, а саме, проживати в ній до вирішення спору у судовій інстанції.

Ухвала районного суду вмотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник адвокат Саламаха В.Р., оскаржила ухвалу районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача обґрунтовані її запереченнями щодо задоволення позовних вимог по суті спору, зокрема, вважає відсутніми докази на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також наявності у позивача доходу для придбання спірної нерухомості, участі в утриманні житла.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Позивач та його представник заперечивли проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.06.2022 ОСОБА_1 звернувся в Ленінський районний суд м.Полтави із позовом до ОСОБА_4 , у якому просить:

- встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із літа 2006 року по теперішній час;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_2 ./а.с.1-4 виділені матеріали справи №553/1864/22/

Разом із указаним позовом ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про його забезпечення, у якій просить накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною вчиняти з квартирою будь-які правочини./а.с.1-2 справа №553/1864/22, провадження №2-з/553/46/2022//

При постановленні ухвали про задоволення заяви та забезпеченні позову шляхом накладення арешту на майно, із забороною вчиняти щодо нього будь-які правочини, а також будь-які дії, які перешкоджають заявнику користуватися квартирою, а саме проживати в ній, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.149,150 ЦПК України.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача та не є обмеженням прав останнього, оскільки носить тимчасовий характер.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується частково.

Згідно частини першої статті 149ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також заборона вчиняти певні дії, є одними із видів забезпечення позову, передбачених пунктами 1 та 2 частинами першої статті 150 ЦПК України, застосування яких, відповідно до частини третьої наведеної норми, має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.02.2020 по справі №381/4019/18, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 02.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій відносно предмета спору, які можуть у подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, реалізація предмета спору чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 по справі №308/3824/16-ц).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Апеляційним судом установлено та підтверджується матеріалами справи №553/1864/22, що між сторонами дійсно виник спір щодо належності спірного майна до спільної власності сторін, а тому невжиття заходів забезпечення позову дійсно може зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову у вигляді арешту майна із забороною вчиняти з квартирою будь-які правочини не порушує прав відповідачки на користування квартирою, є адекватним та цілком співмірним із заявленими позовними вимогами, а також достатнім для усунення загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо недоведеності вимог позову, зокрема, відсутності доказів на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також наявності у позивача доходу для придбання спірної нерухомості, участі в утриманні житла, не впливають на висновки суду в цій частині, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічна правова позиція висловлена 02.09.2019 Верховним Судом по справі №917/137/19.

Проте апеляційний суд приймає до уваги, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог заяви, оскільки заявник не просив заборонити ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, які можуть перешкоджати йому, ОСОБА_1 , користуватися вказаною квартирою, а саме, проживати в ній до вирішення спору у судовій інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції зміні, шляхом виключення із її резолютивної частини третього абзацу. В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367,368, п.п.3.4 ч.1 ст.376, ст.ст. 381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , поданою в її інтересах представником адвокатом Саламахою Віталієм Руслановичем, задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 30 червня 2022 року змінити, виключивши із резолютивної частини цієї ухвали третій абзац наступного змісту:

«Заборонити ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, що можуть перешкоджати ОСОБА_1 користуватися вказаною квартирою, а саме, проживати в ній до вирішення спору у судовій інстанції».

У іншій частині ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.01.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов