Провадження № 2/522/1112/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом, по якому просить суд:

-На підставі ч.1 ст. 229 ЦК України, у зв`язку із допущенням помилки під час укладання правочину, визнати недійсним договір дарування від 16.12.2008 року на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Абусовою Г.Р. та зареєстрованим в реєстрі за № 3211 від 16.12.2008 року.

-Скасувати рішення про реєстрацію 2/3 частки власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , реєстраційний номер 23000287 проведену 18.12.2008 року на підставі договору дарування 2/3 квартири від 16.12.2008 року.

-Встановити, що рішення суду є підставою для поновлення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на 2/3 квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 13.05.2008 року Другою ОДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2029

Позивач мотивує вимоги, посилаючись на ч. 1 ст. 229 ЦК України та зазначив, що укладаючи договір дарування від 16 грудня 2008 року на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 припустився помилки.

В позові як на підставу своїх вимог позивач зазначив, що наміру укладати договір дарування не мав, вважав що укладає договір довічного утримання, тому помилився в реальних наслідках укладеного правочину. Мотивує вимогитим, що є особою похилого віку, не володіє українською мовою, погано чує, нотаріусом вголос договір не зачитано, перекладу на зрозумілу йому мову нотаріус не здійснила.

На час звернення до суду з позовом позивач має хронічні захворювання та потребує сторонньої допомоги, та пославшись на правовий висновок, викладений у Постанові ВС від 16.06.2016 року у справі №6-93цс16 просить визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2008 року та скасувати його державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Абусовою Г.Р.

В якості доказів на підтвердження своїх позовних вимог, крім оспорюваного договору, надано документи, що підтверджують набуття права власності до укладення договору від 16.12.2008 року, копію декларації з сімейним лікарем, копії квитанцій про сплату комунальних послуг, копія акту про заміну лічильника, копію витягу про хворобу. Також, в судовому засіданні пояснення надавала свідок ОСОБА_3 , яка є сусідкою.

Представник відповідача надала відзив на позов та заяву про застосування строку позовної давності (а.с.116-121).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

16.12.2008 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 2/3 частини вказаної квартири АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Абусовою Г.Р. посвідчений договір, який зареєстровано в реєстрі за № 3211.

З 26.09.2008 та на час укладання договору дарування ОСОБА_1 на праві приватної власності належав будинок за адресою АДРЕСА_2 , проте 09.04.2021, під час розгляду справи судом, відчужений останнім на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як вбачається із матеріалів справи, в 2021 році позивачем було укладено два нотаріально посвідчені договори, спрямовані на відчуження будинку та земельної ділянки (т. 1 а.с.70-72, а.с.73-76), які належали позивачу від прийняття спадщини від 26.09.2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_6 . Другою Одеською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частини вказаного будинку.

З матеріалів справи (т. 1 а.с. 98) Інформаційної довідки вбачається, що позивач володів будинком одноособово.

При цьому згідно договорів оренди квартири, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , остання винаймала житло з 01.01.2018 року по 2021 рік, договори містяться в матеріалах справи (а.с. 100, 105, 107).

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.11.2022 року в справі № 522/4382/21 справа за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою АДРЕСА_3 .) встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 20.09.1996 №054, виданого Одеським морським торгівельним портом на підставі розпорядження №54 від 20.09.1996, ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_6 та сину ОСОБА_2 у рівних частках кожному належала квартира АДРЕСА_1 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 посилався на те, що тимчасово був відсутнім в квартирі, надав акт від 18.06.2021 про постійне проживання, підписаний мешканцями будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Досліджені покази свідка ОСОБА_3 та зроблені висновки, що свідок ОСОБА_3 підписала два взаємовиключних акти в одному з яких свідчила, що з 01.01.2010 ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с.11), а в іншому стверджувала, що ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в цій квартирі з 1993 року та станом на 18.06.2021 (а.с.110). Отже, незалежно від мотивів такого роду свідчень, інші пояснення свідка до уваги прийматися не можуть, оскільки викликають сумніви у їх достовірності.

В зв`язку з такими встановленими обставинами не приймаються судом акти про не проживання та про проживання ОСОБА_1 , надані двома сторонами, оскільки в їх основу, в тому числі, покладені протилежні пояснення свідка ОСОБА_3 , які неможна вважати достовірними. Медична документація ОСОБА_1 також була оцінена апеляційним судом критично так само як квитанції про сплату комунальних послуг, датовані червнем 2021 року, тобто оплати здійснені після відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У той же час за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних, допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору дарування від 16 грудня 2008 року він помилився щодо природи укладеного договору.

Доводи позивача про те, що підписуючи спірний договір дарування квартири, він не міг самостійно прочитати документ, жодним належним доказом не підтверджено, адже позивач є Українцем, вади зору у нього відсутні, станом на час укладення договору хронічних захворювань не мав, а доводи про те, що нотаріусом порушено пункт 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки нотаріус уголос не прочитав їй текст спірного договору дарування, є безпідставними.

Оспорюваний договір дарування підписано сторонами за присутності приватного нотаріуса, яка його посвідчила, засвідчивши волю дарувальника, тому твердження позивача про недійсність правочину, які зумовлені нерозумінням змісту правочину та ймовірним ошукуванням з боку відповідача через його незадовільний стан здоров`я, є безпідставними.

Докази на підтвердження тієї обставини, що оспорюваний договір вчинено під впливом помилки, позивачем до суду не подано.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Водночас наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

В оспорюваному договорі дарування зазначено, що сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених в цьому договорі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених у договорі, діючи без впливу обману та попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір.

У пунктах 7, 8 договору визначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, сторонам роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину. Сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочин, не визнані у встановленому законом порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлення ними суті цього договору.

Позивач власноручно виконав підпис у договорі дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо його волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору дарування. Позивачем також не надано належних доказів того, що у період укладення договору дарування його фізичний та психічний стани не дозволяли об`єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину. На час укладення договору позивачу було 59 років, він працював на посаді, яка потребує проходження щорічного медичного огляду, а докази хворобливого стану, надані до позовної заяви датовані (декларація сімейного лікаря 14.12.2018 року, медична карта амбулаторного хворого датована 22.11.2019 року, виписний епікриз з 03.03.2020 року по 24.03.2020 року).

Та обставина, що позивач деякий час продовжував проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, не є безумовною підставою для висновку, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо природи цього правочину. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 697/654/16-ц (провадження № 61-17458св18, від 03 лютого 2022 року у справі № 520/8118/17 (провадження № 61-10855св21).

Отже, позивач мав намір на укладення саме договору дарування на користь свого сина, а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину.

Вказані висновки містяться також в постановах Верховного Суду 16 лютого 2022 року (справа № 295/787/20 провадження № 61-15659св21) та від 18 липня 2022 року (справа № 201/3535/19 провадження № 61-13151св21).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосеред-ньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздале-гідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд на-дає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотип-них доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2021 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2021 року.

Скасувати заборону ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження та реалізації 2/3 частин квартири АДРЕСА_4 .

Скасувати заборону державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрацію прав та їх обтяжень) 2/3 квартири АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09.03.2023, у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду та його відновленню, а також з урахуванням повітряних тривог.

Суддя Р. Д. Абухін

24.02.23