Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 161/15019/19

провадження № 61-15975св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Луцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод»,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська Мирослава Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Кирилюк В. Ф., та постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року, у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Луцький РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Львів)), Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод» (далі - ТОВ ТВК «Львівхолод»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська М. В., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «ФК «Фінактив»), про визнання незаконними і скасування постанови та акта державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків.

Позовна заява мотивована тим, що з 2006 року вона була власником нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , яке перебувало в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк». Права вимоги за цим іпотечним договором та кредитними договорами у подальшому на підставі договору факторингу від 24 листопада 2016 року були передані ТОВ «ФК «Фінактив», а потім на підставі договору про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року - ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначала, що під час виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень про стягнення з неї на користь банку кредитної заборгованості вказане іпотечне майно відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статті 49 Закону України «Про іпотеку» передано стягувачу на підставі постанови та акта державного виконавця і свідоцтва приватного нотаріуса.

Позивач вважала, такі дії є незаконними з тих підстав, що ОСОБА_2 не могла набути права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, оскільки вона не є фінансовою установою.

Також зазначала, що ОСОБА_2 як стягувач всупереч положенням частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатила різницю між вартістю нереалізованого майна (6 084 960,00 грн) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (2 234 918,12 грн).

Крім того, згідно з договором оренди від 29 жовтня 2018 року ОСОБА_2 передала спірне приміщення в оренду ТОВ ТВК «Львівхолод», який вона вважала недійсним з наведених вище підстав.

Зазначала, що незаконним захопленням її приміщення їй заподіяно моральну шкоду.

Також вказувала на те, що вона має право на стягнення з ОСОБА_2 всіх доходів, які вона одержала за договором оренди від 29 жовтня 2018 року.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконною і скасувати постанову старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу;

- визнати незаконним та скасувати акт старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу;

- визнати недійсним свідоцтво від 28 листопада 2017 року № 2621, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В., про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію речового права власності за ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речового права власності, індексний номер 3838367, від 28 листопада 2017 року;

- скасувати запис про право власності від 28 листопада 2017 року № 23605559, відновивши реєстрацію права власності на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір оренди від 29 жовтня 2018 року № 2032, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.;

- скасувати державну реєстрацію речового права оренди за ТОВ ТВК «Львівхолод» на частину нежитлового вбудованого приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речового права оренди від 29 жовтня 2018 року № 43737997;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, збитки і незаконно одержаний дохід від використання майна у розмірі 1 234 352,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконною і скасовано постанову старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано незаконним та скасовано акт старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано недійсним свідоцтво від 28 листопада 2017 року № 2621, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В. про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343,00 кв. м, яке розміщене за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Визнано недійсним договір оренди від 29 жовтня 2018 року № 2032, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне приміщення передано за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960,00 грн. ОСОБА_2 після відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитами у цивільній справі № 161/14096/16-ц. Вона не пред`явила нових вимог про стягнення боргу з позивача, тому повинна була компенсувати позивачу на підставі частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» різницю у вартості переданого у власність стягувачу предмета іпотеки у розмірі 3 853 811,88 грн, чого не зробила. Суд вважав, що це порушує право позивача на отримання справедливої компенсації за майно, яке було відчужено у примусовому порядку за більшою ціною, ніж сума майнових претензій до неї, та тягне за собою визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу, відповідного акта державного виконавця, а також визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса.

Крім того, оскільки в цьому випадку встановлена незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, з одночасним скасуванням відповідних правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку, що договір оренди від 29 жовтня 2018 року, який був укладений з ТОВ ТВК «Львівхолод» без вільного волевиявлення належного власника майна - позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України. Відмовляючи в решті позовних вимог, суд керувався тим, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та відповідача Луцького РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що для скасування зазначених протоколу та акта необхідно встановити їх незаконність, а зокрема незаконність дій державного виконавця, пов`язаних із прийняттям таких актів, які порушують права позивача.

Передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли чинними були усі судові рішення у зазначених справах про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості і, відповідно, вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу боржника перед стягувачем. У ОСОБА_2 на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь.

Після передачі майна стягувачу ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року було скасоване рішення суду від 25 січня 2017 року у справі № 161/14096/16-ц. Після скасування зазначеного рішення суду з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка стягується на підставі заочних рішень суду у цивільних справах № 2-6772/10, № 2-2896/11 у розмірі 2 231 148,12 грн (1 497 911,83 грн + 733 236,29 грн).

Отже, наведене свідчить про те, що державний виконавець дотримався вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Позивач не надала доказів на підтвердження неправомірності дій державного виконавця щодо передачі майна стягувачу і не довела, що оспорюваними постановою та актом були порушені її права і законні інтереси.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, про визнання недійсним договору оренди, апеляційний суд зазначив, що ці вимоги не призводять до захисту прав позивача і не відповідають належному способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові. З цих підстав апеляційний суд відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявність судового рішення 03 лютого 2020 року у справі № 161/12590/19 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_2 набула право вимоги до ОСОБА_1 .

Зазначене, в сукупності з обставиною скасування 08 серпня 2019 року апеляційним судом одного із судових рішень про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості, свідчить про те, що ОСОБА_2 набула право власності на нежитлове приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без належних на те підстав.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації речових прав, неправильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Позивач зазначає про належність і ефективність обраного способу захисту права у цій справі. Висновки апеляційного суду про те, що постанова і акт державного виконавця винесені без порушення вимог законодавства України є безпідставними та суперечать положенням статей 47, 49 Закону України «Про іпотеку».

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Багіров Р. А. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, або закрити касаційне провадження у справі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А., відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/15019/19.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А., справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаною з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2023 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з відомостями із Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належало нежитлове вбудоване приміщення ресторану, загальною площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 175 000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнювала 883 750,00 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення цього договору.

04 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 90 000,00, що дорівнювало еквіваленту 454 500,00 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язувалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

На забезпечення виконання вказаних кредитних договорів позивач передала спірне приміщення в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» згідно з договорами від 29 березня 2007 року № 568, від 04 травня 2007 року № 791.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2013 року у справі № 2-2896/11 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 березня 2007 року у розмірі 1 497 911,83 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року у справі № 2-6772/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року у розмірі 733 236, 29 грн.

На виконання вказаних судових рішень видано виконавчі листи.

24 листопада 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладено договір факторингу, згідно з умовами якого (пункти 2.1., 2.2.) клієнт відступив фактору, а фактор зобов`язувався прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді протягом 14 днів з моменту підписання даного договору, але не пізніше повного розрахунку за даним договором.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 24 листопада 2016 року № 48 передано ТОВ «ФК «Фінактив» право вимоги за кредитними договорами, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно з умовами якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитними договорами від 29 березня 2007 року № 0 та від 04 травня 2007 року № 0, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , з усіма додатковими угодами та додатками до них.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 29 березня 2007 року № 0 у розмірі 109 694,09 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 у розмірі 80 370,22 дол. США.

На виконання цього судового рішення судом також був виданий виконавчий лист.

Усі виконавчі листи за цивільними справами №№ 2-6772/10, 2-2896/11, 161/14096/16 об`єднані в зведене виконавче провадження ЗВП № 43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому РВДВС.

У межах вказаного виконавчого провадження старший державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С. Л. виніс постанову від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу спірного приміщення стягувачу у рахунок погашення боргу. У постанові вказано, що приміщення передається за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960,00 грн.

На виконання приписів частини 9 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» оформлено акт старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

ОСОБА_2 отримала свідоцтво від 28 листопада 2017 року № 2621 про право власності на спірне приміщення, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у справі № 161/14096/16 скасовано.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2019 року у справі № 161/14096/16 позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 березня 2007 року у розмірі 2 323 288,72 грн, з яких: відсотки на рівні облікової ставки НБУ в сумі 781 010,90 грн; 3 % річних у сумі 176 671,51 грн; інфляційні нарахування в сумі 1 243 266,82 грн; пеня за порушення строків зі сплати відсотків в сумі 122 339,49 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 травня 2007 року у розмірі 1 155 348,35 грн, з яких: відсотки на рівні облікової ставки НБУ в сумі 407 167,94 грн; 3 % річних у сумі 89 856,59 грн; інфляційні нарахування в сумі 613 718,77 грн; пеня за порушення строків зі сплати відсотків у сумі 44 605,05 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 33 241,01 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 161/14096/16 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у позові ПАТ «УкрСиббанк», правонаступник ОСОБА_2 , до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитами відмовлено.

29 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 як орендодавцем та ТОВ ТВК «Львівхолод» як орендарем укладено договір оренди частини спірного приміщення, площею 299,6 кв. м.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у справі № 161/12590/19, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 , згідно з умовами якого ОСОБА_2 передано право вимоги до ОСОБА_4 за кредитними договорами від 29 березня 2007 року № 0 та від 04 травня 2007 року № 0, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Отже, і в разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац 2 пункту 8 розділу X Порядку, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.

Абзацом 1 частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, було встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду, зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Абзацом 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За змістом цих положень вони застосовуються в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування не будь-яких, а правовстановлюючих документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до яких свідоцтво про придбання нерухомого майна з торгів не належить.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження №14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п.98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження №12-135гс19, п. 80) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, п. 5.6).

Таким чином, ані позовна вимога про визнання незаконними та скасування постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не призвели б до захисту прав позивача та не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги про визнання недійсними та скасування акта, протоколу державного виконавця та визнання недійсним виданого на їх підставі свідоцтва є неефективним способом захисту порушеного права, а тому правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про належність і ефективність обраного способу захисту права у цій справі.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва від 28 листопада 2017 року про право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації речового права власності за ОСОБА_2 , скасування рішення про державну реєстрацію речового права власності, скасування запису про право власності від 28 листопада 2017 року, відновивши реєстрацію за ОСОБА_1 .

Також апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору оренди від 29 жовтня 2018 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», скасування державної реєстрації речового права оренди за ТОВ ТВК «Львівхолод» на частину нежитлового вбудованого приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасування рішення про державну реєстрацію речового права оренди від 29 жовтня 2018 року № 43737997 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, збитків і незаконно одержаний дохід від використання майна, оскільки такі вимоги є похідними від попередніх вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не врахував наявність судового рішення про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_2 набула право вимоги до неї, а також скасування одного із судових рішень про стягнення з неї кредитної заборгованості, висновків суду не спростовуютьта не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки, як встановлено апеляційним судом, передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли чинними були усі судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості та був чинним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 , а саме по собі скасоване судове рішення, без доведення інших підстав для недійсності правочину згідно вимог ЦК України, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 450/4257/20 (провадження № 61-17706 сво 21).

Інші доводи заявника, наведені в касаційній скарзі, висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, вказують на особисте тлумачення заявником норм права та в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець