Справа № 299/83/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Куштана Б. П.,

за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року, ухвалене суддею Бак М. Д.,

у с т а н о в и в:

У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни 14.06.2018 найменування - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 23.01.2014.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

При укладенні цього договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).

За цим договором банк свої зобов`язання з надання відповідачці кредитних коштів виконав у повному обсязі. Натомість відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує внаслідок чого станом на 04.11.2020, з урахуванням «Умов та Правил» в редакції, що почала діяти з 01.03.2019, та сплачених позичальницею коштів, у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 22 357,82 грн, яка складається з: - 14 648,89 грн простроченого тіла кредиту; - 6 733,95 грн прострочених відсотків; - 974,98 грн відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачки від виконання своїх зобов`язань, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 23.01.2014 у розмірі 22 357,82 грн, яка складається з: - 14 648,89 грн простроченого тіла кредиту; - 6 733,95 грн прострочених відсотків; - 974,98 грн відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, а також 2 102 грн сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві та яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, а також тим, що судом належним чином не враховано, що банком додано до матеріалів справи належні і допустимі докази щодо наявної у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором.

Зазначав апелянт, що кредитний договір між банком та відповідачкою був укладений в установленому законом порядку та виконувався відповідачкою, а тому він є обов`язковим до виконання. З наявної в матеріалах справи анкети-заяви вбачається, що вона підписана відповідачкою, а відтак вона погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування, їх зміст їй був зрозумілим та вона зобов`язалася в подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами до них на сайті банку.

Посилався банк і на те, що відповідачка користувалася кредитними коштами, частково погашала заборгованість, а відтак це свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього заочного рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10.06.2021.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене заочне рішення суду скасувати та позов задовольнити, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка, на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гринихи Т.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» місцевий суд виходив із того, що банком не доведено факту існування між сторонами договірних зобов`язань, а тому відповідачкою права позивача не є порушеними.

Проте колегія суддів із цими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що 23 січня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала лише свої анкетні дані та в ній є відсутніми відомості щодо бажаного розміру отримання кредиту, відсоткової ставки за користування кредитом, відмітки про одержання пам`ятки клієнта, а також порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.13 і на звороті).

Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, відповідачці ОСОБА_1 було надано кредитні картки: - 23.01.2014 зі строком її дії до 07/17; - 15.12.2017 зі строком дії до 11/21(а.с.12).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що їй було 23.01.2014 установлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, 06.10.2014 340 грн; 25.11.2014 260 грн; 21.04.2016 0 грн; 15.12.2017 15 000 грн; 13.05.2019 0 гривень (а.с.11).

У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачкою витяг з Умов і правил надання банківських послуг і без зазначення дати їх прийняття, тобто станом на яку дату редакція цих умов і правил (а.с.15-39), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», з яких не вбачається, що саме ці тарифи, умови і правила діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 23.01.2014, оскільки в них міститься посилання вже на зміну процентної ставки з 01.09.2014, зміну тарифів з 01.04.2015 (а.с.14 на звороті). Також банком додано до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с.6-10) і відповідну виписку за договором б/н станом на 09.11.2020 (а.с.48-50).

Зважаючи на наведене, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «ПРИВТАБАНК) у період із 23.01.2014 (підписання відповідачкою анкети-заяви) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (13.01.2021), тобто кредитор-банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, у тому числі збільшення їх розміру в односторонньому порядку банком, а тому надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 23.01.2014, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як право банку в односторонньому порядку збільшувати з 30 % річних відсоткову ставку за користування кредитом до 34,80%, починаючи з 01.09.2014 (а.с.6), до 43,20%, починаючи з 01.04.2015 (а.с.6 на звороті), про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідачки.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 23.01.2014, то станом на 04.11.2020 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 22 357,82 грн, яка складається з: - 14 648,89 грн простроченого тіла кредиту; - 6 733,95 грн прострочених відсотків; - 974,98 грн відсотків нарахованих на прострочений кредит

Однак як слідує з розрахунку цієї заборгованості відповідачки ОСОБА_1 , то нею загалом було знято 16 595,60 грн та погашено 14 931,27 грн, а відтак, на переконання колегії суддів, з неї на користь банку підлягає стягненню різниця у розмірі 1 664,33 гривень.

Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач частково довів відповідними доказами свої вимоги, які частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин заочне рішення місцевого суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає до скасування з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнення на його користь із відповідачки 1 664,33 гривень.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 7,4% від заявлених вимог у розмірі 22 357,82 грн та від загалом сплаченого судового збору в розмірі 5 255 грн (2 102 грн + 3 153 грн), що становить 388,87 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1 664 (одна тисяча шістсот шістдесят чотири) гривень 33 копійок заборгованості за кредитним договором

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 388,87 гривень судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді