Постанова

Іменем України

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 562/829/21

провадження № 61-5020св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року у складі судді Ковалика Ю. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області (далі - КП «Здолбунівське» ЗМР Рівненської області), в якому просила визнати її звільнення з роботи незаконним, поновити на посаді прибиральниці КП «Здолбунівське» ЗМР Рівненської області та стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що з серпня 2020 року перебувала на посаді прибиральниці території КП «Здолбунівське» ЗМР Рівненської області і виконувала свої обов`язки по АДРЕСА_1 у притулку для собак. В подальшому їй почали погрожувати, що змусять підмітати вулицю, оскільки в посаді не вказано, що працевлаштована у притулок, а коли 17 лютого 2021 року позивачка принесла на роботу лікарняний лист, її заставили написати заяву про звільнення з роботи. Оскільки, її повідомили, що вона буде прийнята на посаду безпосередньо до «притулку для собак», тому написала заяву на звільнення. Також з нею не проведено повного розрахунку при звільненні, не видавалася трудова книжка.

Наступного дня, коли вона прийшла на роботу в «притулок для собак», її не допустили до роботи та повідомили, що вона звільнена з роботи. Позивачка одразу написала заяву про відкликання попередньої, яку відмовилися приймати, тому направила її поштою. Позивачка вважала своє звільнення з роботи незаконним.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Здолбунівське» ЗМР Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 213,51 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачку правомірно звільнено за згодою сторін, оскільки сторони домовилися про дату припинення трудового договору - 17 лютого 2021 року, відповідач не анулював таку домовленість. У свою чергу, заяву про відкликання ОСОБА_1 направила засобами поштового зв`язку 18 лютого 2021 року, тобто вже після прийняття наказу про звільнення з обумовленої в заяві дати, тому не могла бути підставою для анулювання угоди.

Визначаючи розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд врахував ту обставину, що на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 2 213,51 грн, тому дійшов висновку про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , погодився з висновками суду першої інстанції та визнав їх такими, що узгоджуються з позиціями Верхового Суду та відповідають вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 01 червня 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року. У касаційній скарзі просила поновити строк на касаційне оскарження.

У липні 2022 року ОСОБА_1 подала нову редакцію касаційної скарги на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року.

Касаційна скарга в новій редакції обґрунтована тим, що суди не звернули уваги на те, що заява про звільнення з роботи написана виключно з метою врегулювання назви посади ОСОБА_1 та прийняття її на роботу безпосередньо в притулок.

Крім того, судами не надано належної оцінки тому, що резолюцію на заяві про звільнення поставив майстер дільниці ОСОБА_2 , який не є особою яка має право діяти від імені комунального підприємства і, зокрема, звільняти ОСОБА_1 .

Також судами проігноровано той факт, що позивачку звільнено в період тимчасової непрацездатності, а відтак звільнення є незаконним.

В частині зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суди неправильно застосували норми матеріального права, та не врахували правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 756/8953/18, від 15 серпня 2018 року у справі № 569/6578/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 286/4169/17, в яких суд стягував середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У серпні 2022 року КП «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженнярішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року; касаційну скаргу залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків а саме надати уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням обов`язкових підстав касаційного оскарження. Надано строк на усунення недоліків касаційної скарги тривалістю в десять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 562/829/21 зі Здолбунівського районного суду Рівненської області; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2022 року матеріали справи № 562/829/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 серпня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду прибиральника території КП «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області.

На підставі заяви позивачки від 17 лютого 2021 року, наказом № 22-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

18 лютого 2021 року позивачка надіслала відповідачу рекомендованим листом заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за згодою сторін.

Повний розрахунок по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 проведено 11 червня 2021 року, відповідно до платіжного доручення № 150 у розмірі 2 213,51 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 51 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки сторони домовилися про дату припинення трудового договору - 17 лютого 2021 року, відповідач не анулював таку домовленість. У свою чергу, заяву про відкликання ОСОБА_1 направила засобами поштового зв`язку 18 лютого 2021 року, тобто вже після прийняття наказу про звільнення з обумовленої в заяві дати, тому така заява не могла бути підставою для анулювання угоди.

При звільненні з роботи за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Разом із цим, ОСОБА_1 не довела, що заяву про звільнення написано під примусом та обманом, відтак звільнення позивачки відповідало пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Із зазначених підстав відхиляються аргументи касаційної скарги про те, що написання та подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін не відповідало волевиявленню ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що позивачку незаконно звільнено у період тимчасової непрацездатності, не мають правового значення, оскільки у даному випадку ОСОБА_1 звільнено за її власною заявою, а гарантії, передбачені статтею 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, розповсюджуються на звільнення саме з ініціативи роботодавця.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 756/8953/18, підлягають відхиленню з огляду на те, що висновки, наведені у вказаній постанові суду касаційної інстанції, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду.

У постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 756/8953/18 Верховний Суд погодився з сумою стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відхилив доводи касаційної скарги про те, що нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, оскільки наведений судом першої інстанції розрахунок узгоджується з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 199 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а вказані платежі підлягатимуть справлянню і сплаті відповідачем під час виконання судового рішення.

Натомість у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Постанови Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 569/6578/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 286/4169/17, на які також посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, ухвалені раніше, ніж постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а тому наведені в них висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.

Загалом доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак