КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа№ 133/1815/22
Провадження № 2/133/48/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25.01.2023 м. Козятин

Суддя Козятинського міськрайонного суду Вінницької області Кучерук І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

24.08.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 18937,50 грн., з яких: основна сума боргу 15000 грн., відсотки за користування коштами за період з 02.02.2022 по 02.08.2022 в розмірі3750 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення боргу в розмірі 187,50 грн., а також стягнути з відповідача всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір 992,40 грн. та 1200 грн. за надання правничої допомоги.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02.02.2022 між ним та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, на підставі якого в той же день він позичив відповідачу кошти у розмірі 15000 гривень, які остання зобов`язалася повернути до 02.03.2022. На підтвердження укладення договору позики відповідачем 02.02.2022 особисто написано розписку, однак у визначений строк відповідач свої зобов`язання не виконала, позику не повернула.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк суду не надав.

Відповідно до положень ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 02.02.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладенодоговір позики. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 02.02.2022 особисто написано розписку про отримання в борг від ОСОБА_1 коштів у розмірі 15000 гривень, яку ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 до 02.03.2022. За користування коштами зобов`язалася сплачувати 5 відсотків у місяць(а.с.8, зворот а.с.8).

Станом на 24.08.2022 відповідач борг не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання.

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У встановлений договором строк відповідач борг позивачу не повернув, таким чином свої зобов`язання за договором позики не виконав.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18 (пункт 90).

За умовами договору позики сторони погодили щомісячну сплату процентів за коштами, які надано на строк до 02.03.2022.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла правового висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

З огляду на вказане, суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 1048 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за договорами позики.

Положення ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, нарахування позивачем після 02.03.2022 процентів за договором позики є незаконними.

Розрахунок відсотків річних виконується за формулою:

Сума санкції = С х Z х Д / 365 / 100, де С сума заборгованості; Z відсоток річних, зазначений у договорі; Д кількість днів прострочення.

Отже, розмір процентів за користування коштами за договором позики в період з 02.02.2022 (дати укладення) до 02.03.2022 (закінчення строку повернення боргу) становить 715,07 грн. (15000х60х29:365:100).

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічний за змістом висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, підстав для відступу від яких не встановлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) аналогічним чином вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Розрахунок 3 % річних виконується за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С сума заборгованості; Д кількість днів прострочення.

Тому з відповідача слід стягнути 3% річних за період з 02.03.2022 по 02.08.2022, що становить 189,86 грн. (15000х3х154:365:100).

Проте, з урахуванням засад диспозитивності цивільного процесу, якими встановлено розгляд справи виключно в межах заявлених вимог, суд позбавлений можливості виходу за межі предявленого позову, а отже стягненню підлягає 3% річних в розмірі 187,50 грн.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, невиконання відповідачем договірних зобов`язань в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 15902,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 833,48 грн.

Також ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним витрати за надання правничої допомоги у розмірі 1200 грн.

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 визначено, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до квитанції №16 від 24.08.2022 сплатив адвокату Нановській Г.В. гонорар у розмірі 1200 грн. (а.с.9).

При цьому доказів на підтвердження укладення договору про надання правової допомоги та акта виконаних робіт позивачем не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні таких вимог.

Керуючись ст.ст.15, 16, 526, 530, 536, 610-612, 625, 1048, 1050, 1054ЦК України, ст.ст. 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позикив розмірі 15902 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дві) грн. 57 коп., в тому числі: основна сума боргу 15000 грн., відсотки за користування коштами за період з 02.02.2022 по 02.03.2022 в розмірі715,07 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення боргу в розмірі 187,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 833 (вісімсот тридцять три) грн. 36 коп.судового збору.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 30.01.2023.

Суддя І.М. Кучерук