Справа № 456/3336/23
Провадження № 2/456/900/2023
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

21 грудня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

з участю секретаря Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Стрийська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просить визнати за нею право власності на частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 27.01.2011 року свекруха позивача ОСОБА_6 прийняла у спадок квартиру АДРЕСА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Їх діти, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 відмовились від своїх часток на користь своєї мами ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , заповіту вона не залишила, спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 фактично прийняв, але не оформив чоловік позивача ОСОБА_5 , який на день смерті матері був з нею зареєстрований та спільно проживав. У вказаній квартирі на день смерті свекрухи позивача також були зареєстрованими, але спільно не проживали відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивача ОСОБА_5 та після його смерті позивач в порядку спадкування оформила право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Нотаріус пояснила позивачу, що свідоцтво про право на спадщину видається їй тільки на 1/4 квартири, оскільки на момент смерті ОСОБА_6 в квартирі були зареєстровані ще три особи. Відповідачі відсутні в Україні та постійно проживають в росії, жодних коштів на утримання квартири не давали, витрат по оплаті комунальних послуг не несли. У даній квартирі позивач з чоловіком і його мамою проживали разом, позивачем сплачувались комунальні послуги та інші платежі. Після смерті чоловіка позивач сама доглядає за квартирою, а тому змушена звернутися з даним позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи те, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомленими, а тому суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення, проти такого вирішення справипозивач не заперечив.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

З свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.01.2011 року Стрийською державною нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Тиврівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 07.09.2021 рокуу відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрий Стрийського району Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 11.11.2022 року Стрийською державною нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 прийняла спадщину, яка складається з частки квартири АДРЕСА_1 .

З довідки №1037 виданої 19.09.2023 року КП «Управляюча компанія «Комфортний Стрий» ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 , 1975 року народження, ОСОБА_4 , 1973 року народження, ОСОБА_3 , 1972 року народження фактично за адресою АДРЕСА_2 давно не проживають, що також підтверджується актом обстеження місця проживання №222 від 14.09.2023 року.

Згідно із ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно зі ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Вимогами ст. 392 ЦК України та наданих до неї роз`яснень у листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.3.1). Окрім того, зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до Стрийського міськрайонного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя С. С. Сас