Постанова

Іменем України

08березня 2023 року

м. Київ

справа № 199/1624/22-ц

провадження № 61-209св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року у складі судді Руденко В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У квітні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що згідно з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10.

Цим рішенням встановлено, що квартиру № НОМЕР_1 придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу за спільні кошти, яка згідно з договором купівлі-продажу від 17 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Н. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2356, так як з 20 липня 2001 року до 19 жовтня 2018 року вони перебували у шлюбі.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 переїхав проживати в інше місце, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який на той час був неповнолітнім, залишилися проживати у квартирі. До липня 2021 року ОСОБА_3 був зареєстрований у цій квартирі.

03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. посвідчено договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований у реєстрі за № 1315.

Вважають цей договір недійсним, оскільки судовим рішенням від 18 березня 2021 року визначено частки у квартирі, тобто між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розподіляється не майно, а право власності, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Правовий режим спільної часткової власності перешкоджає розпоряджатися належним їй майном без погодження з іншим співвласником. Домовленості щодо виділення частки у спільному майні між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було. У судовому порядку це питання вони не вирішували, крім того, право користування спільним майном їм не встановлено. Уклавши оспорюваний договір дарування, ОСОБА_3 позбавив права на житло свого сина ОСОБА_2 , оскільки йому взагалі ніде буде проживати, так як у квартирі лише дві кімнати. ОСОБА_3 не мав права на розпорядження своїм майном, навіть шляхом укладання договору дарування.

Враховуючи викладене, позивачі просили визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1315 зі скасуванням реєстрації цього договору, а також відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру в розмірі 1/2 за ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правочин відповідає вимогам законодавства. Визначення порядку користування квартирою чи поділ її в натурі не є обов`язковою передумовою укладання договору дарування частки у праві власності. Також законом не передбачена згода іншого співвласника на укладання договору дарування частки у праві власності іншим співвласником.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, у зв`язку із чим відчуження частки у цій квартирі одним із співвласників іншій особі шляхом укладення договору дарування згоди інших співвласників не потребує.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17.

Також у касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час та місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини, встановлені судами

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , у житловому будинку А-10, іншу 1/2 частини квартири залишено у власності ОСОБА_3

03 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував належну йому на праві приватної власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Зазначений висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування 1/2 частини спірної квартири, оскільки переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі майна, проте в цій справі встановлено, що 1/2 частини квартири була подарована відповідно до договору дарування, а отже, на зазначені правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються.

У касаційні скарзі заявниця зазначає , що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17.

У постанові від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 про виділ в натурі частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виходив із того, що оскільки домоволодіння належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, виділ частки в цьому майні лише для позивачки є неможливим, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Отже, висновки, сформульовані у зазначеній постанові, є нерелевантними до правовідносин, що виникли у справі, що переглядається.

Також заявниця посилається на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності учасників справи, належно не повідомлених про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки, тому суд апеляційної інстанції не порушив зазначені норми права.

Перевіряючи аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності учасників справи, Верховний Суд ураховує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були належно повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

06 грудня 2022 року від представника позивачів надійшла заява їхнього представника ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами (а. с. 138).

Враховуючи те, що участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, Верховний Суд дійшов висновку про те, що не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Отже, доводи заявників, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний