РІШЕННЯ

Іменем України

01.02.2023 Справа №607/715/22 Провадження № 2/607/176/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді Марциновської І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Максим`юк Я.Е.,

представника відповідача за первісним позовом,

позивача за зустрічним позовом адвоката Череватого П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю дружини,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16.05.2013 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: однокімнатну квартиру вартістю 661350 грн, загальною площею 44,2 кв. м., яка розташована на АДРЕСА_1 . Указана квартира набута сторонами спільно за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 за кошти, отримані від продажу іншої квартири, яка належала ОСОБА_1 . При цьому реєстрація права власності на дане нерухоме майно відбулась 18.08.2021 на ім`я ОСОБА_2 .

За таких підстав позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 44,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

17.01.2022 частково задоволено заяву позивача та забезпечено позов у даній цивільній справі шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру, загальною площею 44,2 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 шляхом заборони її відчуження.

19.01.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.02.2022 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи.

17.02.2022 за клопотанням представника ОСОБА_2 підготовче засідання відкладено на 23.03.2022.

23.03.2022 підготовче засідання відкладено на 29.04.2022 у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

28.04.2022 справа прийнята до провадження судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновської І.В. Підготовче засідання призначене на 29.04.2022.

29.04.2022 підготовчий розгляд справи не відбувався у зв`язку з зайнятістю головуючої судді Марциновської І.В. в іншому провадженні. Підготовче засідання відкладено на 18.05.2022.

18.05.2022 за клопотанням ОСОБА_2 підготовче засідання відкладено на 08.06.2022.

08.06.2022 за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено на 28.06.2022.

24.06.2022 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Федірко В.В. подав заяву про збільшення позовних вимог та просив вважати вимогами позивача за цим позовом такі вимоги: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 44,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути грошову компенсацію за частку ОСОБА_1 (1/2 вартості автомобіля) у спільному майні від дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi A4», 2006 року випуску, на момент розгляду справи у розмірі 144092 грн.

28.06.2022 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю дружини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута нею за особисті кошти та в період окремого проживання з ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин. Так, з червня до вересня 2021 року ОСОБА_2 фактично проживала з спільною донькою сторін на АДРЕСА_2 . Надалі з 01.09.2021 до 31.03.2022 ОСОБА_2 разом з донькою проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Також у липні 2018 року ОСОБА_2 вперше зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, де зазначала про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окреме проживання. У зв`язку з неявкою ОСОБА_2 у судові засідання така позовна заява залишена судом без розгляду. Повторно з заявою про розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернулась до суду 29.07.2021. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_2 зазначає, що кошти від продажу квартири, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 їй не передавав. Придбання спірної квартири відбулось частково за кошти, які були позичені ОСОБА_2 . Така позика не була отримана в інтересах сім`ї з ОСОБА_1 та мала місце у серпні 2021 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

Оплата коштів за придбання спірної квартири проведена ОСОБА_2 17.08.2021, а державна реєстрація права власності відбулась 18.08.2021, тобто після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про розірвання шлюбу та у період фактичного припинення шлюбних відносин сторін та їх окремого проживання.

За таких підстав ОСОБА_2 просить визнати за нею право особистої власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

28.06.2022 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю дружини до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом та присвоєно об`єднаній цивільній справі № 607/715/22. Прийнято до розгляду заяву позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про зміну предмету позову. Підготовче засідання відкладено на 25.07.2022.

08.07.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Рукавець О.В. подав відзив, в якому зустрічний позов не визнав та просив у зустрічному позові відмовити. Відзив мотивований тим, що ОСОБА_2 не підтвердила факт окремого проживання сторін станом на момент купівлі спірної квартири. Так само ОСОБА_2 не надано фінансових документів, які б підтверджували рівень її доходу, який є достатнім для придбання спірної квартири за власні кошти. Більше того договір купівлі майнових прав на спірну квартиру був укладений ще 05.03.2021. Також адвокат Рукавець О.В. зазначає, що факт продажу 10.08.2021 однієї квартири та придбання 17.08.2021 іншого нерухомого майна свідчить про те, що така квартира була придбана для покращення житлово-побутових умов сім`ї сторін.

12.07.2022 представник ОСОБА_2 - адвокат Череватий П.М. подав відзив, в якому первісний позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягає задоволенню з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, оскільки є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Також адвокат Череватий П.М. заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за частку ОСОБА_1 (1/2 вартості автомобіля) у спільному майні від дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi A4», на момент розгляду справи у розмірі 144092 грн, оскільки вартість спірного транспортного засобу не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, відсутній висновок про оцінку майна чи висновок товарознавчого дослідження.

25.07.2022 підготовче засідання відкладено на 17.08.2022 у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

17.08.2022 підготовче засідання не відбувалось у зв`язку з перебуванням головуючої судді Марциновської І.В. у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Підготовче засідання відкладено на 20.09.2022.

20.09.2022 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2022.

03.11.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 09.11.2022.

09.11.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 05.12.2022 у зв`язку з неявкою свідків у судове засідання.

05.12.2022 розгляд справи не здійснювався у зв`язку з оголошенням на території Тернопільської області повітряної тривоги. Судове засідання призначене на 23.12.2022.

23.12.2022 за клопотанням адвоката Череватого П.М. судове засідання відкладено на 01.02.2023.

У судове засідання 01.02.2023 позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Рукавець О.В., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Адвокат Рукавець О.В. подав до суду заяву про розгляд справи за його та ОСОБА_1 відсутності, первісний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні 01.02.2023 представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Череватий П.М. первісний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та просив зустрічний позов задовольнити повністю. Пояснив, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана за її власні кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Так, у липні 2021 року, тобто приблизно за місяць до здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, що свідчить, що уже на той момент фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені та останні проживали окремо. Не заперечував, що у 2018 році ОСОБА_2 уже зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак такий позов був залишений судом без розгляду у зв`язку з неявкою у судові засідання ОСОБА_2 . Пояснив, що сторони перестали вести спільне господарство наприкінці 2020 року, а з кінця весни початку літа 2021 року фактичні шлюбні відносини між ними припинились та сторони почали жити окремо. Заперечував, що кошти від продажу 10.08.2021 квартири на АДРЕСА_4 були витрачені на придбання спірного житла. Зазначив, що між сторонами була усна домовленість, що кошти від продажу попереднього нерухомого майна будуть розділені порівну, однак ОСОБА_1 не дотримався цих домовленостей та коштів ОСОБА_2 не передав. Остання була змушена взяти кошти у борг, що підтверджується відповідною борговою розпискою. Крім цього, ОСОБА_2 була працевлаштована та отримувала дохід, що давало їй змогу заощадити кошти на придбання нерухомого майна. Також допомогли батьки ОСОБА_2 , які працюють за кордоном. Адвокат також вказав, що ОСОБА_1 не доведена вартість транспортного засобу марки «AUDI» моделі «А4» станом на час розгляду справи, оскільки на підтвердження вартості спірного автомобіля не надано експертного висновку. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження вартості автомобіля, у ОСОБА_2 відсутній обов`язок надавати докази на спростування тієї вартості транспортного засобу, яка зазначена у первісному позові. Також зауважив, що при визначенні вартості автомобіля шляхом порівняння вартості аналогічних транспортних засобів, які розміщені на веб-сайті «auto.ria», ОСОБА_1 виходив з того, що тип кузова спірного автомобіля універсал, в той час як у власності сторін був автомобіль типу седан. Зазначив, що кошти, які отримала ОСОБА_2 від продажу автомобіля марки «AUDI» моделі «А4», були використані в інтересах та на потреби сім`ї сторін.

У судовому засіданні 09.11.2022 відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та просила зустрічний позов задовольнити повністю. Пояснила, що квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбала особисто. Станом на момент купівлі вартість квартири становила 20800 доларів США. З метою придбання спірної квартири ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 , який є чоловіком її подруги, кошти у сумі 10500 доларів США, про що складена відповідна розписка. Інша частина коштів була надана її батьками та рідним братом, які впродовж тривалого часу перебувають за кордоном. Крім цього, ОСОБА_2 витратила також особисті заощадження, які були накопичені з заробітної плати. Зазначила, що станом на той період була працевлаштована на посаді менеджера з продажу та отримувала заробітну плату приблизно 15000 грн щомісячно. Вказала, що приблизно у червні 2021 року переїхала від ОСОБА_1 та розпочала спільно з донькою проживати у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Надалі з вересня 2021 року орендувала квартиру на АДРЕСА_5 , де проживала приблизно впродовж шести місяців. Зазначила, що дійсно між нею та ОСОБА_1 була усна домовленість щодо розподілу коштів від продажу квартири на АДРЕСА_4 , однак ОСОБА_1 не дотримався цих домовленостей та коштів їй не передав. Не заперечувала, що не зверталась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 коштів, які були отримані останнім від продажу зазначеного вище нерухомого майна.

У судове засідання 01.02.2023 відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не з`явилася, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника.

У судовому засіданні 03.11.2022 свідок ОСОБА_4 пояснила, що є подругою ОСОБА_1 . Свідок показала, що до осені 2021 року сторони проживали разом у квартирі на АДРЕСА_6 . Востаннє свідок була у гостях за місцем проживання сторін у травні 2021 року. Зазначила, що неодноразово під час розмов на побутові теми сторони вказували, що мають намір накопичити кошти та придбати інше житло з метою зміни і покращення житлово-побутових умов. Обізнана про те, що влітку 2021 року квартира сторін на АДРЕСА_6 була виставлена на продаж на веб-сайті з продажу нерухомості.

У судовому засіданні 03.11.2022 свідок ОСОБА_5 пояснив, що є колишнім сусідом та другом сторін. Свідок показав, що до осені 2021 року сторони проживали разом у квартирі на АДРЕСА_6 . Обізнаний про те, що сторони мали намір придбати інше житло. Свідок неодноразово бачив, як сторони впродовж до осені 2021 року спільно відвідували магазин, купували продукти харчування та виходили разом у справах.

У судовому засіданні 09.11.2022 свідок ОСОБА_6 пояснила, що є сусідкою батьків ОСОБА_2 у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Свідок показала, що з червня до серпня 2021 року ОСОБА_2 з донькою проживали у батьків Ірини у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Періодично свідок бачила ОСОБА_2 на подвір`ї її батьків. Вказала, що ОСОБА_1 також періодично приїздив у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, однак приїздив до своїх батьків та без ОСОБА_2 і не проживав у будинку її батьків. Пояснила, що батько ОСОБА_2 дійсно перебуває за кордоном, де заробляє кошти. Матір ОСОБА_2 станом на даний час перебуває в Україні, однак також періодично працює за кордоном.

У судовому засіданні 09.11.2022 свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою батьків ОСОБА_2 у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Свідок показала, що влітку 2021 року ОСОБА_2 проживала у будинку своїх батьків у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області та допомагала їм з веденням господарства. Підтвердила, що батьки ОСОБА_2 та її брат періодично перебувають за кордоном на заробітках.

У судовому засіданні 01.02.2023 свідок ОСОБА_8 пояснив, що є експертом-будівельником. Свідок показав, що навесні 2021 року ОСОБА_2 за допомогою ріелтора звернулась у його компанію з метою укладення договору придбання майнових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна вартість майнових прав становила 20800 доларів США. Під час укладення договору у березні 2021 року ОСОБА_2 оплатила завдаток у сумі 1000 доларів США. Інша частина коштів була сплачена ОСОБА_2 у серпні 2021 року згідно з умовами договору. Зазначив, що ОСОБА_2 самостійно укладала договір, жодних інших осіб, в тому числі ОСОБА_1 , разом з нею не було. Кошти були сплачені готівкою.

У судовому засіданні 01.02.2023 свідок ОСОБА_3 пояснив, що є другом та сусідом сторін. Свідок показав, що влітку 2021 року ОСОБА_2 спільно з донькою проживала у своїх батьків в с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. ОСОБА_1 також приїздив в с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, однак проживав у своїх батьків. Вказав, що у серпні 2021 року ОСОБА_2 позичила у нього кошти у сумі 10500 доларів США, про що була складена відповідна розписка. Станом на даний час заборгованість за позикою становить приблизно 1500 доларів США. Вказав, що беручи кошти у позику, ОСОБА_2 зазначила, що кошти необхідні для придбання нерухомого майна, оскільки ОСОБА_1 після відчуження спільної квартири відмовився від надання їй коштів. Зазначив, що ОСОБА_2 не зверталась до нього з проханням надати копію боргової розписки для долучення її до зустрічної позовної заяви.

Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку.

Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Суд установив, що 16.05.2013 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складений актовий запис № 470. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_10 . Указане підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с 19).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 286301301 від 23.11.2021 (а.с. 15) 18.08.2021 за ОСОБА_2 здійснена реєстрація права власності на квартиру, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Указане дає підстави вважати, що спірне нерухоме майно придбане та зареєстроване за ОСОБА_2 під час перебування останньої у шлюбі з ОСОБА_1 .

Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 504/1126/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Щодо набуття права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , під час окремого проживання сторін суд зазначає таке.

Як установив суд вище, реєстрація права власності на дане нерухоме майно здійснена за ОСОБА_2 18.08.2021.

Так, з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали до осені 2021 року на АДРЕСА_4 .

Разом з тим свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали, що ОСОБА_2 разом з донькою сторін у період часу з червня до кінця серпня 2021 року проживала у своїх батьків на АДРЕСА_2 .

Такі обставини також підтверджуються відповіддю на запит Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 1311/02-17 від 09.06.2022 (а.с. 115), довідкою виконавчого комітету Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 09-04/01/29 від 08.06.2022 (а.с. 116 зв.).

При цьому суд відхиляє за неналежністю довідку виконавчого комітету Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 09-04/01/31 від 14.06.2022 (а.с. 110), зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 з 06.11.2014 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою не свідчить про її фактичне проживання за цією адресою.

Надаючи оцінку указаним доказам у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що станом на 18.08.2021, тобто на момент здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, сімейне життя сторін як подружжя погіршилось, що могло призвести до тимчасового окремого проживання сторін.

Суд також вважає можливим перебування дитини сторін під час літніх канікул у батьків ОСОБА_2 у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. При цьому сама ОСОБА_2 не була позбавлена можливості періодично проживати як у квартирі на АДРЕСА_4 , так і приїжджати до своїх батьків. Відтак свідки, які проживають і у м. Тернополі, і у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, могли правомірно вважати місцем проживання ОСОБА_2 у той період як один, так і інший населений пункт.

Відтак зазначені вище докази беззаперечно не підтверджують, що у період з червня до серпня 2021 року між сторонами були припинені фактичні шлюбні відносини та сторони перестали вести спільне господарство.

Так само суд вважає недоведеним факт придбання спірного нерухомого майна за кошти, які були особистою власністю ОСОБА_2 .

Так, з показань ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , наданих у судовому засіданні, суд встановив, що повна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , становила 20800 доларів США.

В обґрунтування придбання спірної квартири за кошти, які були особистою власністю ОСОБА_2 , остання зазначила, що уклала з ОСОБА_3 договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала позику у сумі 10500 доларів США.

Разом з тим на підтвердження факту отримання коштів копія боргової розписки при поданні зустрічної позовної заяви суду надана не була.

У подальшому ОСОБА_2 та її представник адвокат Череватий П.М. не дотримались вимог ст. 83 ЦПК України та у період протягом трьох місяців з дати подання зустрічної позовної заяви до закриття підготовчого провадження у справі такий доказ суду також не надали, клопотання про його витребування суду не подавали. Лише 08.02.2023 під час останнього судового засідання, після дослідження усіх доказів адвокат заявив клопотання про долучення копії боргової розписки до матеріалів справи. Докази поважності причин неподання цієї розписки у передбачений законом строк суду надані не були. Більше того у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що раніше ОСОБА_2 до нього не зверталась з проханням надати копію боргової розписки для подання її до суду. Таке прохання було висловлене свідку ОСОБА_2 лише за тиждень до даного судового засідання. Відтак суд дійшов висновку, що згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України такий доказ не може бути прийнятий судом до розгляду.

За таких обставин факт передачі ОСОБА_3 коштів у борг ОСОБА_2 підтверджується лише показаннями свідка, наданими у судовому засіданні.

Разом з тим у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в частині другій статті 937 ЦК України та частині третій статті 949 ЦК України.

Виходячи зі змісту вказаних вище положень, показання свідків не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт вчинення та виконання зобов`язань за договором, у тому числі і факт передачі коштів за договором дарування (у даному випадку за договором позики).

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, які Верховний Суд виклав у постановах від 06.12.2018 у справі № 303/3113/16-ц та від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак ОСОБА_2 не довела суду допустимими доказами факт отримання у позику від ОСОБА_3 коштів у сумі 10500 доларів США та звернення у подальшому цих коштів на придбання спірної квартири.

Також в обґрунтування купівлі спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 зазначала, що такі кошти частково були заощаджені нею з заробітної плати, а також частину коштів надали її батьки, які періодично перебувають на підробітках за кордоном.

Разом з тим докази на підтвердження працевлаштування ОСОБА_2 та розміру отриманих нею доходів суду не надано.

Так само суду не надано докази, які б підтверджували, що батьки ОСОБА_2 надавали їй кошти для купівлі нерухомого майна, зокрема, відсутній договір дарування коштів або інформація з банківських установ щодо переказу коштів на рахунок ОСОБА_2 .

Натомість суд встановив, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 10.08.2021 (а.с. 16) ОСОБА_1 10.08.2021 відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 прибав інше нерухоме майно за кошти, отримані від продажу зазначеної вище квартири, чи придбав інше дороговартісне майно, чи зарахував такі кошти на свій банківський рахунок на зберігання, суду не надані.

При цьому суд відхиляє доводи ОСОБА_2 , що факт неотримання нею від ОСОБА_1 коштів від продажу зазначеної вище квартири підтверджується випискою з її карткового рахунку за період з 01.08.2021 до 31.08.2021 (а.с. 132), оскільки такий доказ не спростовує факту передачі коштів готівкою. Про здійснення оплати за спірну квартиру саме готівкою показав у судовому засіданні і свідок ОСОБА_8 .

Відтак зважаючи на дату продажу ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_4 (10.08.2021) та дату придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна (18.08.2021), суд вважає, що ОСОБА_2 не спростувала належними та достатніми доказами факт придбання спірної квартири саме частково за кошти, отримані ОСОБА_1 від відчуження попередньої квартири.

Щодо мети придбання спірної квартири, яка дозволяє надати такій квартирі правовий статус спільної власності подружжя, суд зазначає таке.

Так, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 286301301 від 23.11.2021 вбачається, що підставою державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, є договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 (а.с. 15).

Відтак укладення даного договору, за умовами якого у подальшому ОСОБА_2 набула право власності на спільне нерухоме майно, мало місце ще 05.03.2021, тобто у період спільного проживання сторін. Факт спільного проживання сторін станом на березень 2021 року не заперечувався та не спростовувався учасниками судового процесу у судовому засіданні.

Доводи адвоката Череватого П.М., що сторони не ведуть спільне господарство ще з 2020 року, а також що ще у 2018 році ОСОБА_2 зазначала про припинення фактичних шлюбних відносин сторін і їх окреме проживання, не підтверджені достатніми доказами та спростовуються матеріалами справи. Так, у 2018 році позов про розірвання шлюбу ОСОБА_2 подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області саме за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_4 , про що зазначено у позовній заяві. У подальшому така цивільна справа була направлена за підсудністю за зареєстрованим, а не за фактичним місцем проживання ОСОБА_2 (а.с. 122-123, 124-125).

Крім цього, з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 суд встановив, що сторони мали намір змінити житло з метою покращення житлово-побутових умов, що дає підстави дійти висновку, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 відбулось в інтересах сім`ї сторін з метою оновлення їхнього житла.

При цьому з урахуванням положень ч. 2 ст. 65 СК України, яка визначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, факт укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 та здійснення оплати за таким договором виключно ОСОБА_2 не спростовує того, що такий договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї.

За таких обставин суд доходить висновку, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти ОСОБА_2 , які належали їй на праві особистої власності, в також, що таке майно придбано не в інтересах сім`ї.

Відтак суд вважає доведеним ОСОБА_1 та не спростованим ОСОБА_2 той факт, що квартира, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Щодо спірного транспортного засобу марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , суд зазначає таке.

Так, суд встановив, що 27.11.2020 за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу № 6141/2020/2317862 від 27.11.2020. Проте 03.11.2021 такий автомобіль був відчужений ОСОБА_2 та зареєстрований за ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу № 0744/2021/3, оформленого ПП Максіавто. Такі обставини підтверджуються відповіддю на запит Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області від 16.06.2022 (а.с. 98).

Сторони у судовому засіданні не заперечували, що спірний транспортний засіб придбаний та зареєстрований за ОСОБА_2 під час перебування останньої у шлюбі з ОСОБА_1 , а також що такий автомобіль є спільною сумісною власністю сторін як подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Так, за загальноприйнятим правилом транспортний засіб є цінною річчю, а відтак його продаж може здійснюватися лише за письмовою згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Так, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 303/7089/18 колегія суддів дійшла висновку, що за змістом наведених норм факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Також за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд зазначив, що наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

У силу вимог ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим ОСОБА_2 не надала суду жодних письмових доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 надав згоду на відчуження спірного автомобіля, належного сторонам на праві спільної сумісної власності. Так само ОСОБА_2 не доведено належними доказами, що кошти, отримані нею від відчуження автомобіля, використані в інтересах сім`ї або на її потреби.

Доказів наявності домовленості між сторонами про здійснення права спільної сумісної власності щодо спірного рухомого майна у порядку іншому, ніж визначено ч. 1 ст. 63 СК України, суду також не надано.

При цьому суд враховує той факт, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 03.11.2021, в той час як 29.07.2021 нею була подана заява про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 6, 13-14). Вказані обставини дають підстави вважати, що такий транспортний засіб був відчужений ОСОБА_2 з метою уникнення майбутнього поділу спільного майна подружжя.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, враховуючи те, що транспортний засіб марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1791 см куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , який є спільною власністю сторін як подружжя, був відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , а також те, що виділ у натурі частки із майна є неможливим, суд доходить висновку, що вимога ОСОБА_1 про грошову компенсацію 1/2 частки вказаного транспортного засобу є обґрунтованою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц , від 15.10.2020 у справі № 483/812/19.

Так, з наданої ОСОБА_1 інформації, яка міститься у вільному доступі на веб-сайті «Auto.ria» судом встановлено, що ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1791 см куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , на час розгляду справи становить 288184 грн (а.с. 99). Відтак розмір вартості 1/2 частки спірного рухомого майна становить 144092 грн.

Заперечуючи щодо ринкової вартості даного транспортного засобу, ОСОБА_2 та її представник не надали суду інших доказів, які б давали підстави дійти висновку про іншу вартість спірного автомобіля, а також, що надані ОСОБА_1 докази стосуються іншого за якостями (технічними характеристиками) автомобіля, ніж був у власності сторін. Клопотань про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою встановлення ринкової вартості подібного за своїми якостями автомобіля сторони також не заявляли.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 3306,75 грн, що підтверджується квитанцією № ПН 55 від 12.01.2022 (а.с. 4). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Також при зверненні до суду з зустрічним позовом відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 сплатила судовий збір у сумі 3306,75 грн, що підтверджується квитанцією ID 4305-9844-1941-8202 від 27.06.2022 (а.с. 106). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на ОСОБА_2 .

Крім цього, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Так, за проведення оцінки вартості майна ОСОБА_1 сплатив кошти у сумі 1000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 13.01.2022 (13). Відтак з урахуванням вказаних норм закону кошти, сплачені у зв`язку з проведенням експертної оцінки, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, суд встановив, що у позовній заяві представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвокат Рукавець О.В. вказав, що розмір судових витрат, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку з розглядом цієї справи, становить 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Також у заяві про збільшення позовних вимог адвокат Рукавець О.В. вказав, що витрати ОСОБА_1 за правову допомогу становлять 10000 грн.

На підтвердження цих обставин до позовної заяви додано квитанцію до прибуткового ордера № 1/22-ц від 11.01.2022 (а.с. 9 зв.бік) про сплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 коштів у сумі 8000 грн як оплату за правову допомогу згідно з Договором про надання правової допомоги № 1/22-ц від 04.01.2022. Також матеріали справи містять і сам договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Рукавцем О.В., а також акт виконаних робіт за даним договором (а.с. 8, 9).

Докази того, що адвокатом на виконання умов договору надано послуги вартістю 10000 грн, акт виконаних робіт з переліком цих послуг та їх вартістю, а також докази оплати ОСОБА_1 послуг адвоката у сумі 10000 грн, суду не надані.

Відтак з урахуванням строку розгляду даної справи та процесуальних дій, вчинених адвокатом Рукавцем О.В., суд вважає, що доведеними належними та достатніми доказами є витрати на правничу допомогу, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку із розглядом даної справи, у сумі 8000 грн.

Відтак з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

Також відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що адвокат Череватий П.М. до закінчення судових дебатів зробив усну заяву про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, які сплатила ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом цієї справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне згідно зі ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Крім цього, відповідно до ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

З урахуванням даних норм закону, враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову, та приймаючи до уваги відсутність клопотань учасників справи про скасування заходів забезпечення позову, суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2022.

Керуючись ст. 57, 60, 61, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. 316-319, 355, 364, 369 ЦК України, ст. 4, 76-82, 89, 95, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 6, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1791 см куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 144092 (сто сорок чотири тисячі дев`яносто дві) гривні.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю дружини відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору у сумі 4747 (чотири тисячі сімсот сорок сім) гривень 67 копійок, витрат на проведення експертної оцінки майна у сумі 1000 (одна тисяча) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 (вісім тисяч) гривень.

Судовий збір у сумі 3306 (три тисячі триста шість) гривень 75 копійок покласти на ОСОБА_2 .

Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл понесених ОСОБА_2 та пов`язаних з розглядом справи судових витрат на 13 лютого 2023 року на 16 год. 20 хв. у залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за адресою: вул. Котляревського, буд. 34, м. Тернопіль.

Надати ОСОБА_2 строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2022 року, у виді накладення арешту шляхом заборони відчуження на квартиру, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача за первісним позовом (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом: адвокат Рукавець Олександр Володимирович, місцезнаходження: вул. Чехова, буд. 8, м. Тернопіль.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом: адвокат Череватий Петро Миколайович, місцезнаходження: майдан Волі, буд. 4, офіс 50, м. Тернопіль.

СуддяІ. В. Марциновська

Повне судове рішення складене 10.02.2023.