Справа № 344/5528/22
Провадження № 22-ц/4808/199/23
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Баркова В.М.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року під головуванням судді Татарінової О.А. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 з 18.09.1996 перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 26.10.2021 розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони набули нерухоме майно.

Вони19.05.2015 зареєстрували за собою право власності по 1/2 на чотирикімнатну квартиру за АДРЕСА_1 .

Між ТОВ «ПРИКАРПАТТЯ-АВТО» та ОСОБА_2 04.12.2012 було укладено договір купівлі-продажу № Т/Д-64, згідно якого відповідачка набула у власність квартиру за АДРЕСА_2 , житловою площею 16,3 м. кв., загальною площею 38,6 м.кв., за 185 553 грн.

Відповідно до п. 2.3. вказаного договору, сторони повинні виконати свої взаємні обов`язки за основним договором (продавець - передати майно, а покупець сплатити відповідну грошову суму) в термін до 31.12.2012. Кошти за купівлю квартири в розмірі 185 553 грн. були сплачені одним платежем в день укладення договору.

Право власності на цю квартиру було зареєстровано на ім`я відповідачки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно і свідоцтва про право власності на таку від 16.11.2016.

Грошові кошти для купівлі цієї квартири АДРЕСА_3 були отримані від продажу квартири, яка належала позивачу ОСОБА_1 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого Девляшевською С.П., державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 12.11.1999 за реєстровим № 5Д-724, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 25 листопада 1999 року у реєстрову книгу №84, за реєстровим № 5077.

Договір купівлі-продажу квартири позивача був укладений 04.12.2012. Відповідно до п. 2 цього договору продаж квартири вчинено за 126 000 грн. Розрахунок за продаж квартири був проведений з позивачем до підписання цього договору.

В той же день після укладання договору купівлі-продажу належної позивачу квартири відповідачка уклала договір купівлі-продажу №Т/Д-64. Таким чином, грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу № Т/Д-64 виконані частково за рахунок коштів, які були отримані позивачем внаслідок продажу квартири, що належала йому на праві приватної власності.

Вказував, що позивач та відповідачка не можуть досягти згоди щодо поділу майна, котре є їхньою спільною сумісною власністю, адже набуте у власність за час шлюбу. Відносини між позивачем та відповідачкою є досить напруженими та неприязними, що створює дискомфорт як для позивача так і для їхніх дітей, адже постійні конфлікти негативно відбиваються на їх моральному стані.

Посилаючись на те, що спірна квартира по АДРЕСА_4 придбана за 185 553 грн і на її придбання сплачено особисті кошти позивача від продажу належної йому іншої квартири у сумі 126 000 грн, тому частка відповідачки у цій квартирі складає 29 776,50 грн, що еквівалентно 16/100 у спірній квартирі, а інша частина спірної квартири, що належить позивачу складає 155 776,50 грн, що еквівалентно 84/100 частини спірної квартири. Просив визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_2 . При вирішенні цього спору відступити від рівності часток подружжя і в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 84/100 частину спірної квартири.

Відповідачка ОСОБА_2 08.08.2022 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що за період шлюбу з ОСОБА_1 було придбано та зареєстровано за останнім право власності на гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі № 26 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 35 кв.м.

Враховуючи те, що таке майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, просила визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на 1/2 частину гаража під № НОМЕР_1 , який знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі № 26 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 35 кв.м.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07.09.2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до сумісного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та об`єднано їх в одне провадження. Ухвалено перйти із спрощеного в загальне провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Представником позивача за первісним позовом 23.09.2022 подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій він зазначив, що відповідно до Звіту про незалежну оцінку 1-но кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 38,6 кв.м., загальна вартість квартири 397 116 грн. Вартість 16/100 частки у квартирі - 63 538,56 грн.

Враховуючи наведене просив: визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 ; відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визначити, що йому належить 84/100 частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 38,6 кв.м., а ОСОБА_2 належить 16/100 частки такій квартирі; припинити право власності ОСОБА_2 на 16/100 частки у спільному майні, а саме вказаній квартирі, зі стягненням з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за ії частку у спільному майні в розмірі 63 538,56 грн; визнати за ним право власності на квартиру, загальною площею 38,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаражу загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 гаражно-будівельний кооператив, гараж № НОМЕР_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції послався на те, що первісний позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що кошти, які були отримані ним від продажу квартири передані як оплата внеску за спірну квартиру та суми особистих коштів, що були внесені ним в рахунок оплати за спірну квартиру.

Вказує, що позивачем сплачено особисті кошти як оплата внеску в розмірі 126 000 грн за спірну квартиру в день укладення договору купівлі-продажу квартири за № Т/Д-64 від 04.12.2012. Розтермінування платежів за спірну квартиру не було. Якщо б кошти вносилися рівними частинами протягом певного періоду, про це б було вказано в договорі № Т/Д-64 від 04.12.2012 та був би графік погашення даних платежів, якого немає. В самому договорі не вказано, що за квартиру було внесено кошти частково (перший внесок).

Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу №Т/Д-64 від 04.12.2012 року передбачено, що загальна сума договору становить 185 553,00 грн. Умовами цього договору купівлі-продажу передбачено, що сторони повинні виконати свої взаємні обов`язки за основним договором (продавець) передати майно, а покупець сплатити відповідачу грошову суму в термін до 31.12.2012 року. Таким чином, грошові кошти в розмірі 185 553,00 грн, в тому числі 126 000 грн, які були особистою власністю позивача, були сплачені 04.12.2012, тобто в день укладення договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до Звіту № 014/09-22 про незалежну оцінку спірної квартири її загальна вартість становить 397 116 грн. Тоді вартість 16/100 частки у цій квартирі - 63 538 грн.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності майна присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними або реалізується шляхом виплати грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Також за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Первісний позивач зустрічний позов не визнає та вважає, що у зустрічному позові необхідно відмовити.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві вбачається, що в порушення вимог ст. 71 СК України, вона просить у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на спірне майно по 1/2 частині гаража № НОМЕР_1 , у гаражно-будівельному кооперативі № 26 у м. Івано-Франківську, кожному без реального поділу цього майна в натурі та без вимог про виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна.

Постановленням окремого судового рішенням про визнання за сторонами права власності на 1/2 частину майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, коли право власності на рівність часток презюмується, не вирішує по суті питання поділу майна подружжя.

Гараж загальною площею 35,0 кв.м. є неподільним майном. Оскільки це майно є неподільним, то суд мав гараж присудити одному з подружжя, а іншому матеріальну компенсацію вартості його частки згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, що не було зроблено судом першої інстанції.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким: визнати спільною сумісною власністю сторін спірну квартиру; відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визначити, що ОСОБА_1 належить 84/100 частки у спірній квартирі, а ОСОБА_2 належить 16/100 частки у цій квартирі; припинити право власності ОСОБА_2 на 16/100 частки у спільному майні, а саме на спірну квартиру зі стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за її частку у спільному майні в розмірі 63 538,56 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності спірну квартиру; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража під № НОМЕР_1 , який знаходиться у гаражно-будівельному кооператив № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 35 кв м. - відмовити.

ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення ураховуючи таке.

Судом встановлено, що 18.09.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.10.2021 розірвано (а.с. 29-30).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 23.06.2010, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Винницьким А.Л., який зареєстровано в реєстрі за №1487, ОСОБА_3 (дарувальник) безоплатно передає ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (Обдарованим) у власність «Обдаровуваних», а «Обдаровувані» приймають у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану на території Івано-Франківської міської ради в АДРЕСА_8 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд/кадастровий номер - :21:001:0228/, (надалі «земельна ділянка»), відповідно до якого: 44/100 (сорок чотири сотих) ідеальних часток земельної ділянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » безоплатно передає у власність «Обдаровуваної» - ОСОБА_4 , а вона їх приймає у власність, 28/100 (двадцять вісім сотих) ідеальних часток земельної ділянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » безоплатно передає у власність «Обдаровуваної» - ОСОБА_2 , а вона їх приймає у власність та 28/100 (двадцять вісім сотих) ідеальних часток земельної ділянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » безоплатно передає у власність «Обдаровуваного» ОСОБА_1 , а він їх приймає у власність (а.с. 6-8).

Згідно копій свідоцтва про право власності від 19.05.2015, індексний номер: 37739895, та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сторонам належить 1/2 частки у праві приватної спільної часткової власності на чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 184 кв.м (а.с. 9-10).

Відповідно копії договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2012 ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_10 (а.с. 16).

Згідно вказаного договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2012 квартира належала продавцю ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого нотаріусом 12.11.1999 року за реєстровим №5Д-724. Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 25.11.1999 року внесено запис у реєстрову книгу №84, за реєстровим №5077. Продаж зазначеної квартири вчинено за ціною 126 000 грн. Ця вартість квартири повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем до підписання цього договору. Вартість квартири, що є предметом цього договору становила 125 202,00 грн відповідно до звіту станом на 30.11.2012. Продавець повідомив, що квартира, яка є предметом цього договору, є його особистою власністю, про що зазначається в заяві, адресованій ОСОБА_6 , приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу 04.12.2012.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу №Т/Д-64 від 04.12.2012, укладеного між ТОВ «ПРИКАРПАТТЯ-АВТО» та ОСОБА_2 , продавць - ТОВ «ПРИКАРПАТТЯ-АВТО», який виконує функцію забудовника, зобов`язується передати у власність покупця - ОСОБА_2 , об`єкт нерухомого майна, який буде створено (набутий) продавцем у майбутньому, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов цього Договору та оплатити його (п.1.1.Договору) (а.с. 11-12).

Згідно п.1.2. цього договору об`єктом нерухомого майна за цим Договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на однокімнатну квартиру за проектним № 64, на 8 поверсі проектною площею 38,9 м.кв. житлового будинку за будівельною адресою АДРЕСА_4 . Право власності покупця на об`єкт нерухомого майна дану квартиру за цим Договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем усіх зобов`язань за договором купівлі-продажу та прийняття його в експлуатацію, і підлягає державній реєстрації. Вказаний об`єкт нерухомого майна не є об`єктом судового розгляду, не є під забороною (арештом) і не є предметом застави. На нього відсутні права третіх осіб.

Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу №Т/Д-64 від 04.12.2012 передбачено, що загальна сума Договору становить 185 553,00 грн.

Відповідно до п 2.3. договору купівлі-продажу №Т/Д-64 сторони повинні виконати свої взаємні обов`язки за основним договором (продавець передати майно, а покупець сплатити відповідачу грошову суму) в термін до 31.12.2012.

Згідно п. 2.4. загальна сума договору може бути змінена продавцем виходячи з фактичної загальної площі об`єкта нерухомого майна за результатами обмірів і ціни одного кв.м., вказаної у договорі.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.07.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.02.2013 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на гараж НОМЕР_1 , у гаражно-будівельному кооперативі № 26 у м.Івано-Франківську, РНОНМ НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про право власності від 15.02.2013 (а.с. 52-54)

ТОВ «Західбудексперт» 04.04.2016 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 . Згідно технічного паспорту загальна площа спірної квартири 38,6 кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.11.2016 державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32374686 від 16.11.2016 внесено відомості про право приватної власності ОСОБА_2 , в розмірі часток 1/1, на спірну однокімнатну квартиру, загальною площею 38,6 кв.м.. Підстава виникнення права власності акт приймання-передачі б/н від 04.11.2016, видавник ТОВ «ПРИКАРПАТТЯ-АВТО» та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу №Т/Д-64 від 04.12.2012, витяг з переліку осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва від 08.11.2016.

Згідно звіту №013/08-22 про незалежну оцінку гаража № НОМЕР_1 , загальною площею 35,0 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 експертом ОСОБА_7 проведено незалежну оцінку зазначеного гаража по замовленню адвоката Томина С.В. (а.с. 55-72).

Відповідно до висновку про вартість вірогідна ринкова вартість гаража станом на 01.08. складає 338 030,00 грн.

Згідно копії звіту №014/09-22 про незалежну оцінку спірної 1-но кімнатної квартири загальною площею 38,6 кв.м. експертом ОСОБА_7 проведено незалежну оцінку зазначеної квартири по замовленню ОСОБА_8 та зроблений висновок, що вірогідна ринкова вартість цієї 1-но кімнатної квартири станом на 21.09.2022 складає 397 116,00 грн (а.с. 92-113).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється

Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Виходячи зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 вважає спірну квартиру спільною власністю подружжя та посилається на придбання сторонами спірної квартири у період шлюбу з реєстрацією у цей період права власності на таку за відповідачкою.

Зі змісту зустрічного позову ОСОБА_2 вважає спірний гараж спільною власністю подружжя та посилається на придбання сторонами такого у період шлюбу з реєстрацією у цей період права власності на нього за позивачем за первісним позовом.

Судом першої інстанції враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив обставини придбання сторонами спірного майна саме в період шлюбу та реєстрацією права власності на спірну квартиру за відповідачкою та на спірний гараж за позивачем за первісним позовом у цей період.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що спірні об`єкти нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна.

Позивач за первісним позовом просить відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визначити, що йому належить 84/100 частки у спірній квартирі, а ОСОБА_2 належить 16/100 частки у такій. При цьому він просить припинити право власності ОСОБА_2 на 16/100 частки у такому майні зі стягненням з нього на її користь грошової компенсації за частку у спільному майні в розмірі 63 538,56 грн.

На обґрунтування вимог щодо відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя та визнання за позивачем 84/100 частки у спірній квартирі, а за ОСОБА_2 16/100 частки у ній, ОСОБА_1 зазначив, що грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу № Т/Д-64 від 04.12.2012 спірної квартири виконані частково за рахунок коштів, які були отримані ним від продажу квартири, яка належала йому на праві приватної власності.

Тому саме на ОСОБА_1 покладався обов`язок доказування обставин придбання квартири за кошти, що були його особистою приватною власністю, на що він посилався обґрунтовуючи позовні вимоги. Тільки у цьому випадку спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Крім того, обґрунтовуючи вимоги позову в цій частині ОСОБА_1 вказував на можливість відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя, однак не посилався на існування будь-яких обставин, що мають істотне значення, для такого.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

На підтвердження розміру його частки у спірному майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю квартири, ОСОБА_1 не надав та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що кошти, які були отримані ОСОБА_1 від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю, передані як оплата внеску за спірну квартиру та суми особистих коштів, що були внесені ним в рахунок оплати за спірну квартиру.

Натомість ОСОБА_2 заперечує часткову оплату вартості спірної квартири за рахунок коштів, які були особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_2 не надала згоди на присудження їй грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, та позивачем не внесена сума грошової компенсації на депозитний рахунок суду, що не відповідає вимогам ст.71 СК України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожному з них належить по 1/2 частині спірного майна.

Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поділ між сторонами спірної квартири та гаража. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд правильно в порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного гаража.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти в розмірі 126 000 грн, які були особистою власністю позивача, були сплачені за придбання спірної квартири,не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що позивач та його представник не заявляли клопотання щодо витребування доказів.

Посилання апелянта на те, що спірний гараж є неподільним, а суд мав гараж присудити одному з подружжя, а іншому матеріальну компенсацію вартості його частки згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки сторони не висловили згоду на матеріальну компенсацію вартості його частки.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, та судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 7 ст. 57, ч. 2 ст. 70 СК України та 372 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Барков