КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/667/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2023року місто Київ

справа №753/6126/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючогосуддіБорисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень про державну реєстрацію, застосування наслідків недійсності договору та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме: квартири за адресою:АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Іванової С.М. від 27 грудня 2017 року на підставі якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 та припинено право власності ОСОБА_3 ;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та визнати право васносності за ОСОБА_3 .

Одночасно з подачею позовної заяви позивачем ТОВ«Стар Інвестмент Ван» було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив:

накласти арешт та встановити заборону відчуження і розпорядження на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 00;

заборонити всім суб`єктам державної реєстрації вносити будь-які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, окрім як за заявою ТОВ «Стар Інвестмент Ван» щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 00.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що ОСОБА_3 , дізнавшись про наявність судового спору в Дарницькому районному суді міста Києва по стягненню з нього заборгованості за договором поруки №07/02-14-П-2 від 10 лютого 2014 року, діючи умисно, з метою приховання своєї власності (нерухомого майна - квартири) та для унеможливлення звернення на неї стягнення в майбутньому, після винесення рішення у справі №521/7401/15, 21 грудня 2017 року, шляхом підписання договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, продав належне йому нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за зменшеною вартістю, а саме 500 000 грн., хоча ринкова вартість нерухомості складала 1 358 000 грн. згідно звіту про оцінку TOB «ГЕО ФІНАНС ГРУП».

Вказував, що станом на час подання позову у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутні записи про заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що надає змогу покупцю ОСОБА_1 вільно розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

Зазначав, що після отримання інформації про наявність судового спору ОСОБА_1 може відчужити (продати) вказану квартиру на користь третьої особи, що, в свою чергу, унеможливить виконання судового рішення у даній справі у разі задоволення позову.

Вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання свого фінансового обов`язку перед ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року заяву позивача ТОВ«Стар Інвестмент Ван»задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою, а тому повинен був відмовити у задоволенні заяви.

Вказував, що оскаржувана ухвала, яка була прийнята без належного обґрунтування, безпідставно втручається в права відповідача ОСОБА_1 як власника та протиправно обмежує його у праві на мирне володіння своїм майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зазначав, що у зв`язку із відсутністю жодних заборон та/чи обмежень у реєстрі, відповідач ОСОБА_3 мав право вчиняти будь-які дії щодо свого нерухомого майна, в тому числі й щодо його відчуження, а відповідач ОСОБА_1 добросовісно набувати таке майно.

Вважає, що поручитель на момент укладення договору купівлі-продажу міг вільно розпоряджатися своїм майно та передати його відповідачеві ОСОБА_1 , а сама по собі обставина існування зобов`язання з поруки не нівелює таке право на продаж та купівлю відповідного майна поручителя.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ТОВ «Стар Інвестмент Ван» та відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень про державну реєстрацію, застосування наслідків недійсності договору та визнання права власності

Позовну заяву обґрунтовував тим, що 10 лютого 2014 року між ПАТ «Юніон Стандард Банк» та ТОВ «Саппортіо» укладено договір про відкриття кредитної лінії №07/02-14 (з урахуванням, укладених додаткових угод від 10 лютого 2014 року, а також з №2 по №12), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 000 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії (відповідними траншами), за умови його повернення, сплати процентів (щомісячними платежами).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон Стандард Банк» та ОСОБА_3 10 лютого 2014 року укладено договір поруки №07/02-14-П-1.

Вказував, що 22 лютого 2019 року між ПАТ «Юніон Стандард Банк» та ТОВ «ЕйПіЕс Україна» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «ЕйПіЕс Україна».

Зазначав, що ТОВ «ЕйПіЕс Україна» змінило назву на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Посилався на те, що у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у травні 2015 року ПАТ «Юніон Стандард Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, а ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Юніон Стандард Банк»про визнання поруки припиненою (справа №521/7401/15).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року у справі №521/7401/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 рокустягнуто на користь ПАТ «Юніон стандарт Банк» солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 994 003,82 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вказані рішення залишено без змін постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року.

У позовній заяві позивач вказував, що 21 грудня 2017 року ОСОБА_3 , знаючи та приймаючи участь у розгляді справи №521/7401/15, з метою приховання своєї власності уклав договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 .

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилався на те, ОСОБА_3 , дізнавшись про наявність судового спору в Дарницькому районному суді міста Києва по стягненню з нього заборгованості за договором поруки №07/02-14-П-2 від 10 лютого 2014 року, діючи умисно, з метою приховання своєї власності та для унеможливлення звернення на неї стягнення в майбутньому, після винесення рішення у справі №521/7401/15, 21 грудня 2017 року, шляхом підписання договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, продав належне йому нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за зменшеною вартістю, а саме 500 000 грн., хоча ринкова вартість нерухомості складала 1 358 000 грн. згідно звіту про оцінку TOB«ГЕО ФІНАНС ГРУП».

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 грудня 2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 .

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та з урахуванням предмету позову у даній справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав накладення арешту на вищезазначене майно.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_1 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Накладення арешту на нерухомого майна, що належить відповідачу є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_1 ,оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що вжитий захід забезпечення позовупорушує права відповідача ОСОБА_1 як власника та протиправно обмежує його у праві на мирне володіння своїм майном, що є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів відхиляє, оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, отже ухвала суду відповідає приписам Конституції України і діючому законодавству.

Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_1 у вигляді обмеження на відчуження спірного майна здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, відповідач ОСОБА_1 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щосуд першої інстанції не взяв до уваги, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою, а тому повинен був відмовити у задоволенні заяви, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що спір у даній справі виник щодо оспорювання дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з застосуванням наслідків недійсності договору.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майноє законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: