Єдиний унікальний номер судової справи 487/1868/21
Номер провадження 22-ц/812/96/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 січня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 25 жовтня 2022 року під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права постійного користування квартирою,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі виконком міськради), ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання права постійного користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 квітня 2002 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано ордер на житлове приміщення №328, згідно якого ОСОБА_4 із сім`єю з 4-х осіб, а саме: він, ОСОБА_5 (колишня дружина), ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (сини), отримали право на вселення до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому судовими рішеннями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право користування вказаною квартирою, та натепер у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

З 01 грудня 2006 року позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Позивач з часу одруження, тобто з 2006 року, проживає разом із відповідачем ОСОБА_4 у спірній квартирі. Подружжя ведуть спільне домашнє господарство, проводять поточний ремонт, сплачують комунальні послуги.

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 знято з реєстраційного обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

09 березня 2021 року позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , проте рішенням вказаного органу їй відмовлено у реєстрації місяця проживання оскільки до заяви не додано згоди зареєстрованого у квартирі ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вона проживає у спірній квартирі майже 15 років зі згоди свого чоловіка основного квартиронаймача, який також надав їй згоду на реєстрацію у вказаній квартирі, ОСОБА_1 просила визнати за нею право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що позивач з 2006 року за згодою основного квартиронаймача була вселена у спірну квартиру, де дотепер постійно проживає, про вказаний факт і не заперечував у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 . Позивач веде з чоловіком спільне господарство та несе витрати на утримання квартири й сплачує комунальні послуги. Обставини, які викладені в позові безспірно свідчать про правомірне вселення до спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що діючим законодавством передбачений певний порядок набуття права на проживання у житловому приміщенні, але суд першої інстанції такий порядок проігнорував, тим самим, обмежив його права, яка наймача спірного житла.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає в повному обсязі.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 09 квітня 2002 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_4 із сім`єю із 4-х осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_6 (син)), видано ордер на житлове приміщення за №328 серія 003915 на право заселення житлового приміщення житловою площею 35.7 кв.м, яка складається з 2-х кімнат у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2007 року визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 (а.с.8).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2010 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням і вселення. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщення квартирою АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2010 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2010 року в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на житло з підстав відсутності в ньому без поважних причин понад 6 місяців, та відмови йому у вселені у квартиру скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволені позову до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив права на користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав відсутність в ній без поважних причин та понад 6 місяців. Вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру (а.с.11-12).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду «Ліски-М» (далі ТОВ «Ліски-М») від 25 лютого 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.15).

Відповідно до акту про проживання від 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 з травня 2006 року (а.с.16).

09 березня 2021 року Департаментом надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із не поданням необхідних документів (а.с.17).

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.61 Житлового кодексу України (далі ЖК України) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є виключним правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі за №523/9076/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 просила визнати за нею право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 .

Як зазначалось вище, судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до п.п.4 п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року за №207 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), для реєстрації місця проживання особа, крім іншого подає, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

Відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з ч.4 ст.5 Закону України право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Таким чином вселившись у житлове приміщення особа набуває права користування приміщенням і має право на його приватизацію.

У зв`язку з цим належними співвідповідачами за заявленими позовними вимогами, є всі особи, які зареєстровані у спірній квартирі.

Разом з тим, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір, за вирішенням якого ОСОБА_1 звернулася до суду, також стосується і права ОСОБА_4 , як особи, яка є наймачем спірної квартири та зареєстрована у ній, а тому немає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Залучення ОСОБА_4 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не може бути достатнім для вирішення справи по суті, оскільки особи, залучені до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, і за своїм процесуальним становищем вони не є суб`єктами матеріально-правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обов`язки. А якщо таких осіб не було залучено до участі в справі як відповідачів, то суд не може ухвалити рішення по суті справи проти таких третіх осіб.

Питання ж про залучення вказаних осіб як відповідачів районним судом не вирішувалось та на обговорення не ставилось.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду до належних відповідачів з вимогами, спрямованими на ефективний захист порушеного права.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і задовольнив позовні вимоги з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За вищевказаних обставин, колегією суддів встановлені підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та оскільки недоліки, допущені судом першої інстанції, не можуть бути усунені при апеляційному розгляді справи, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права постійного користування квартирою відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Т.Б. Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст судового рішення

складено 17 січня 2023 року