Номер провадження: 22-ц/813/2807/23
Справа № 142/402/21
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2022 року у складі судді Горяєва І.М.,

встановив:

У липні 2021 року АТ «Акцент- Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що відповідач 23.04.2018 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент- Банк» з метою укладення кредитного договору та отримання кредитної картки. На підставі підписаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього станом на 17.06.2021 року виникла заборгованість в загальному розмірі 17 039,58 грн., яка складається з: 11 517 заборгованості за кредитом та 5 522,58 грн. заборгованості по відсоткам.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.04.2018 року у розмірі у розмірі 11 517,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 534,27 грн., а всього 13 051,27 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердив факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитися зі змінами до них, викладеними на сайті банку. З розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що останній користувався кредитними коштами, тому погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти. Апелянт послався на ст. 641 ч.1 та ст. 642 ч.1 ЦК України відповідно до яких пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцент) повинна бути повною та безумовною. Доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є положення ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією та сплата періодичних платежів. Апелянт також зазначив, що навіть якщо враховувати думку суду першої інстанції (хоча банк з нею не згоден) щодо не підписання позичальником Тарифів та Умов і Правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів (ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, -фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією) і вже повинен сплачувати процентну ставку. Посилання суду на постанову ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обгрунтовано, так як у зазначеній справі розглядався випадок, коли Тарифи банку не було підписано боржником. Проте, у справі, яка розглянута судом першої інстанції наявні не лише Тарифи з сайту банку, а й паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка. Паспорт продукту підписаний боржником. Апелянт зазначив, що у спірних правовідносинах слід застосовувати постанову ВС від 02.12.2020 по справі № 284/157/20.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2018 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-банку» про те, що він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банком додано паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк», Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна».

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які гуртуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України "Кредит".

Відповідач користувався кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17.06.2021 становить 17 039,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом 11 517,00 грн., заборгованість за відсотками 5 522,58 грн.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права позивача як кредитора і стягнув на його на користь тіло кредиту в розмірі 11 517,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі 5 522,58 грн.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява не містить відомостей про узгодження розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами.

При цьому, проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом. Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, а саме ст. 1048 ЦК України, позивачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення процентів не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, що у свою чергу свідчить про безпідставність нарахування відсотків за користування коштами.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі N342/180/17 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до особи про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч. 1 ст. 1048, ст. 1054 ЦК України, які передбачають сплату процентів за користування грошовими коштами, безпідставні, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення процентів, які, як вважає позивач, встановлені договором. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі N342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає анкет-заяву позичальника, "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи банку", в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання банку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі N 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі N6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі N 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Слід також зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі N393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілого ряду висновків Верховного Суду, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

З огляду на те, що надання паспорта споживчого кредиту і його підписання споживачем є виконанням позивачем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не є укладенням договору про споживчий кредит, доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Апеляційний суд не приймає до уваги надану позивачем до апеляційної скарги копію банківської виписки, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відтак, апеляційний суд вважає, що судом з`ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: