ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6357/22 Номер провадження 22-ц/814/2283/23Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Хіль Л.М., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Бродській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Київського районного суду м. Полтава від 21 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У серпні він звернувся до нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу вищевказаного домоволодіння, так як він бажає його продати. Під час проведення перевірки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, було виявлено арешт на вказане нерухоме майно, який зареєстровано 22.09.2011 р. за заявою ВПВР Департаменту державної виконавчої служби, але на попереднього власника ОСОБА_2 . Тобто даний арешт було накладено через дев`ять місяців, після того, як він стан власником майна. Жодного відношення до даного арешту він не має. В зв`язку з чим просив суд зняти арешт із зазначеного нерухомого майна, що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2011 р.; дата державної реєстрації обтяжень 22.09.2011 р.; державний реєстратор Сирота Крістіна Олександрівна, Виконавчий комітет Полтавської міської ради; номер запису про обтяження 20995135, реєстраційний номер обтяження: 11639448.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Знято арешт з нерухомого майна, а саме: з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (з домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2011 р.; дата державної реєстрації обтяжень 22.09.2011 р.; державний реєстратор Сирота Крістіна Олександрівна, Виконавчий комітет Полтавської міської ради; номер запису про обтяження 20995135, реєстраційний номер обтяження: 11639448.

З вказаним рішенням суду не погодився Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновку суду не відповідають обставинам справи.

На підтвердження своєї позиції посилається на те, що підстав для зняття арешту з зазначеного вище майна немає, зважаючи на встановлений законодавством порядок. Так, державним виконавцем 19.05.2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, відповідно до якої виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом із тим, апелянт посилається на те, що ст.59 Закону №606-XIV встановлено вичерпний перелік підстав зняття державним виконавцем арешту з майна боржника. А частиною першої та другою ст.50 Закону №606-XIV визначено порядок дій у разі закінчення виконавчого провадження. Так, повернення виконавчого листа за статтею 47 Закону №606-XIV не є закінченням виконавчого провадження, оскільки вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження визначений статтею 49 Закону, тому повернення виконавчого документи не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а відповідно і від негативних наслідків, передбачених Законом, за його невиконання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 28.12.2010 року по справі №2-6983/10, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_3 дійсним та таким, що відбувся та визнано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок в АДРЕСА_3 площею 47,1 кв.м.

Вказане рішення суду виконане та зареєстроване у відповідному порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.06.2017 року.

З матеріалів справи також вбачається, що на вказане вище нерухоме майно за заявою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 . Підставою для накладення арешту на майно була постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №26560448.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 став власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (з домоволодіння) за вказаною вище адресою 20.06.2017 року. А арешт на майно накладено в 2011 року на відповідача ОСОБА_2 , який в цей час не мав жодного відношення до даного нерухомого майна.

Місцевий суд дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 , як власника майна, порушено, оскільки він позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому його позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не може погодитися із подібними міркуваннями з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні перебувало виконавче провадження ВП №26560448 з примусового виконання виконавчого листа №2-2580/10 виданого 14.03.2011 року Ленінським райсудом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Полтавська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитними договорами укладеними в рамках Генеральної угоди №10 від 21.12.2007 року, що становить 1543458,41 доларів США, що еквівалентно в гривнях 12188691,06 грн з них: - заборгованість за Кредитним договором №22.45-10/07-СК від 21.12.2007 року у сумі 705409,78 доларів США, що еквівалентно в гривнях 5570621,03 грн; - заборгованість за Кредитним договором №22.47-10/07-СК від 21.12.2007 року в сумі 577151,93 доларів США, що еквівалентно в гривнях 4557768,79 грн; - заборгованість за Кредитним договором №22.71-10/08-СК від 31.03.2008 року у сумі 260896,70 доларів США, що еквівалентно в гривнях 2060301,24 грн.

Згідно із ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За змістом положення частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про визнання права власності та зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Разом із тим відповідачами у такій справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 521/17712/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 745/691/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 756/14542/19.

При цьому, із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 якимись своїми діями не визнає чи оспорює суб`єктивні права позивача, або має інтерес у спірному майні. Тому пред`явлення до нього вказаної позовної вимоги ОСОБА_1 не можна вважати вірним та ефективним способом захисту.

Разом із тим, зважаючи на обставини цієї справи, відповідачем мала б бути зазначена особа, в інтересах якої накладено арешт стягувач. В даному випадку останнім є ПАТ «ВТБ Банк», для забезпечення інтересів якого 22.09.2011 року за заявою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував питання належності суб`єктного складу учасників справи, і тому це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ПАТ «ВТБ Банк», а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

При цьому права, визначені ЦПК України для третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і відповідача є різними за своїми правовими значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Права про залучення належних співвідповідачів судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання позивач не заявляв.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів. Встановивши, що суд першої інстанції порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства та не залучив усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом, оскільки без залучення належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Зазначена вище правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, у постанові від 26.11.2022 року у справі №457/726/17.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову, адже місцевий суд не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також фактично прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 21 жовтня 2022 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 09 лютого 2023 року.

Головуючий суддя : _____________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ Л.М. Хіль _________________ О.Ю. Кузнєцова