КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/890/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Українська асоціація студентів», третя особа: ОСОБА_2 про визнання наказу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року в складі судді Усатової І.А.,

встановив:

30.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 08.07.2016 Всеукраїнська молодіжна громадська організація «Українська асоціація студентського самоврядування» () видала на його ім`я довіреність строком до 31 грудня 2017 року.

У травні 2017 року Всеукраїнська молодіжна громадська організація «Українська асоціація студентського самоврядування» була перейменована на Громадську організацію «Українська асоціація студентів» ( далі - ГО «Українська асоціація студентів»).

У подальшому йому стало відомо, що в газеті «Голос України» від 12.05.2017 № 84 (6589) було опубліковано оголошення наступного змісту: «ВМГО «УАСС» () скасовує всі довіреності на здійснення будь-яких правочинів, видані в період до 10.05.2017 року».

З метою з`ясування підстав для оприлюднення цього оголошення, 19.10.2017 він звернувся до відповідача з відповідним зверненням.

Листом ГО «Українська асоціація студентів» від 21.10.2017 № 183-17 йому було повідомлено, що підставою для оприлюднення зазначеного оголошення був наказ Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Українська асоціація студентського самоврядування» від 10.05.2017 № 1/17, підписаний ОСОБА_2 .

Цим наказом передбачено:

«Відповідно до статті 249 Цивільного кодексу України, спираючись на Статут ВМГО «Українська асоціація студентського самоврядування», наказую:

1) скасувати всі довіреності на здійснення будь-яких правочинів, видані в період до 10.05.2017 року від імені організації

2) виконання цього наказу залишаю за собою».

Просив визнати наказ Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Українська асоціація студентського самоврядування» від 10.05.2017 № 1/17, підписаний ОСОБА_2 , з таких підстав.

04 травня 2017 року президентом ГО «Українська асоціація студентів» було обрано ОСОБА_3 . Про це свідчить відповідний запис у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

10 травня 2017 року ОСОБА_2 , який підписав оспорюваний наказ, не мав права діяти від імені ГО «Українська асоціація студентів».

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вказує, що під час розгляду справи суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що його не було повідомлено про дату, час і місце останніх трьох судових засідань у справі.

Матеріали справи не містять протоколів чотирьох судових засідань.

Суд першої інстанції не вирішив питання про продовження розгляду справи за правилами нової редакції ЦПК України.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для судового захисту.

При цьому судом не враховано, що за ч.3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України підставою для судового захисту є не лише порушення, але також невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №2981цс15 сформулював такий правовий висновок: «…законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України… і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається».

У даному випадку його звернення до суду було зумовлене саме невизнання його суб`єктивного права.

Зазначив, що спірний наказ було видано, коли його довіреність строком дії до 31 грудня 2017 року була чинною. Видання цього наказу, очевидно, було спробою припинити правовідносини представництва.

Тобто, від імені відповідача були вчинені дії, які свідчать про невизнання з 10 травня 2017 року його суб`єктивного права представляти ГО «Українська асоціація студентів» в межах повноважень, визначених у довіреності від 08 липня 2016 року.

Це призвело до виникнення невпевненості у його правовому статусі. Задля того, щоб усунути цю юридичну невизначеність та врегулювати наявний юридичний спір, він звернувся до суду. Водночас, суд першої інстанції викладеного не врахував, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю підстав для судового захисту.

Суд першої інстанції ухилився від надання юридичної оцінки, чи наявні підстави для визнання спірного наказу недійсним, неправильно вирішив питання щодо прийняття заяви про визнання позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 08 липня 2016 року президентом Всеукраїнської молодіжної громадської організації "Українська асоціація студентського самоврядування" () Андрєєвим М. А. видана довіреність, якою уповноважено ОСОБА_1 представляти інтереси організації у відносинах з будь-якими органами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкованості, їх посадовими та службовими особами, а також з фізичними особами з усіх питань діяльності організації (а.с.15).

Наказом №1/17 від 10.05.2017 президента Всеукраїнської молодіжної громадської організації "Українська асоціація студентського самоврядування" Андрєєва М. А. відповідно до статті 249 Цивільного кодексу України скасовано всі довіреності на здійснення будь-яких правочинів, видані в період до 10.05.2017 від імені організації.

12 травня 2017 року в газеті "Голос України" №84 (6589) опубліковано оголошення про те, що "ВМГО "УАСС () скасовує всі довіреності на здійснення будь-яких правочинів, видані в період до 10.05.2017 року".

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що станом на 10 травня 2017 року керівником організації була ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 , який підписав наказ, не мав права діяти від імені відповідача, що є підставою для визнання оскаржуваного наказу недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначив будь-яких даних, які б свідчили про порушення його прав при видачі оскаржуваного наказу. Наведений при зверненні до суду виклад обставин, без зазначення обґрунтування порушення його прав внаслідок таких дій, не може бути підставою для задоволення позову.

Позивач, будучи сторонньою особою, якій надано право на представництво інтересів відповідача, поданим позовом від свого імені намагається втрутитися в господарську діяльність відповідача, а відповідач, визнанням позову, намагається вирішити у даному спорі питання, що виникли під час здійснення ним своєї діяльності, а тому суд вважав, що визнання відповідачем позову за таких обставин суперечить вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не обґрунтував, яке його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або невизнається особою, до якої пред`явлено позов.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо видачі оспорюваного наказу, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: Громадська організація "Українська асоціація студентів" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи та внесення змін до відомостей про юридичну особу , що не пов`язані зі змінами в установчих документах від 17.05.2017 щодо Всеукраїнської молодіжної громадської організації "Українська асоціація студентського самоврядування" ( ) (справа №826/6607/17).

Як вбачається зі змісту судових рішень, ухвалених в даній справі, протиправність оскаржуваного рішення, на думку позивача, пов`язана з поданням документів, на підставі яких воно прийнято, неуповноваженою особою; державному реєстратору не було подано рішення уповноваженого органу управління юридичної особи, яке б відповідало законодавству; звернення позивача до суду з цим позовом зумовлене, зокрема необхідністю захисту його прав як керівника у зв`язку з незгодою з призначенням нового керівника Громадської організації "Українська асоціація студентів".

Верховний Суд, закриваючи провадження в даній справі з підстав порушення правил юрисдикції адміністративних судів, в постанові від 19 травня 2021 року зазначив, що між сторонами існує невирішений корпоративний спір, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані, зокрема, з правомірністю державної реєстрації зміни керівника організації та складу керівних органів, статуту організації у новій редакції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10 грудня 2021 року вказану позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Лише наявність у ОСОБА_1 сумніву стосовно дійсності відповідного наказу в контексті того, чи підписаний він належним чином уповноваженою особою, чи є чинною довіреність на його ім`я від 08 липня 2016 року ( термін дії якої спливав 31 грудня 2017 року), не може слугувати достатньою підставою для захисту його цивільного права, за відсутності доказів того, що таке право не визнається або заперечується відповідачем.

Оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові без дослідження обставин дійсності/недійсності оспорюваного наказу, викладених позивачем, як підстави для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно вирішено питання щодо прийняття заяви відповідача про визнання позову є необґрунтованими.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на відсутність законних підстав для задоволення позову, за умов існування на час звернення до суду з даним позовом невирішеного корпоративного спору, пов`язаного з правомірністю державної реєстрації зміни керівника організації та складу керівних органів, статуту організації у новій редакції, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для прийняття визнання позову відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що позивач не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, чим не були забезпечені його процесуальні гарантії належного розгляду справи.

Матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивача про судові засідання, які призначались на 12.02.2020, 01.07.2020, 12.07.2022.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Громадської організації «Українська асоціація студентів», третя особа: ОСОБА_2 про визнання наказу недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк