Справа № 464/3609/22
пр.№ 2/464/204/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2023 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Чорна С.З.,

секретар судового засідання Гринюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

представник позивача адвокат Пікулін Р.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг", укладений 12.01.2022, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 233 884, 07 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 42 642, 79 грн., пеню в розмірі 526 239, 15 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.01.2022 між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого сторони зобов`язались укласти до 31.05.2022 договір купівлі-продажу належного відповідачу транспортного засобу вартістю 233 884,07 грн. На виконання умов попереднього договору позивачем було сплачено вказану суму на рахунок відповідача. Однак на вказану дату відповідач не уклав із позивачем основний договір, чим прострочив виконання основного зобов`язання на 75 днів. Крім того, пізніше виявилось, що транспортний засіб не належить відповідачу, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору. Крім цього за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про що свідчить п.1.5 договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Розрахунок складається з вартості лоту та аукціонного збору, доставки суходолом та морем, брокерських послуг, вигрузки з порту, розмитнення, дилерських послуг, сертифікації. Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості, як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. За таких обставин цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. Також, заявлено про застосування індексу інфляції, стягнення пені.

Ухвалою від 22.08.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 01.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника та позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 12.01.2022 між сторонами укладено попередній договір ПКП -11890 купівлі-продажу транспортного засобу, предметом якого визначено зобов`язання укласти в майбутньому - до 31.05.2022 договір купівлі-продажу на належний відповідачу транспортний засіб Kia Soul, 2017 року випуску з номером шасі НОМЕР_1 . Закріплено гарантію відповідача, що на момент укладення основного договору цей транспортний засіб належатиме відповідачу, не бути під забороною відчуження, арештом тощо. Також визначено, що позивачка стверджує про володіння достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість та технічні характеристики. Вказано, що відповідач здійснив придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з позивачкою та вона жодних заперечень та претензій щодо придбання транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має.

У договорі визначені: ціна договору та порядок проведення розрахунків; момент переходу права власності на транспортний засіб; термін дії договору - з 12.01.2022 до 31.05.2022 або до укладення основного договору; заяви та гарантії; відповідальність сторін - передбачена чинним законодавством України; форс-мажор.

12.01.2022 позивачка сплатила відповідачу 233 884,10 грн. оплати за б/у авто Kia Soul (зг.рах. № НОМЕР_2 від 12.01.2022), що підтверджується відповідною квитанцією № 307Т003Z80.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до норм ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Як визначено у ч.2, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Згідно з ч.5 цієї статті у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З огляду на предмет позову позивач (її представник) мали довести наявність законодавчо визначених підстав недійсності оскаржуваного договору, у тому числі, що укладений договір не є за суттю попереднім договором купівлі-продажу автомобіля, а є договором надання послуг дилера. Також, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його в майбутньому. При цьому, мають доводитися обставини, що стверджуються позивачкою (її представником), що інформація щодо цих характеристик була нечітка, незрозуміла або двозначна для здійснення свідомого вибору.

У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові від 08.06.2016 у справі №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, що є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, суду не надано.

Зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу.

Твердження представника позивача, зазначене у позові, що умови спірного договору, передбачені п. 1.2, 2.1, 2.3, містять жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість задатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, не відповідає дійсності, оскільки п. 2.4 цього договору передбачена можливість зміни порядку розрахунків.

Крім того, у позові зазначено як про нікчемність спірного договору, так й про його недійсність. Нікчемність договору обґрунтована тим, що він укладений через введення позивачки в оману щодо істотних його умов. Однак, як вбачається з досліджених судом доказів, відсутні підстави для висновку, що істотні умови спірного договору (предмет, ціна, порядок розрахунків, термін дії тощо) будь-яким чином вводили позивачку в оману. При цьому, у п. 5.2 розділу 5 «Заяви та гарантії» договору зазначено, що сторони гарантують одна одній, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності.

Наведені у позовній заяві аргументи щодо того, що спірний договір слід тлумачити як надання послуг дилера, через зміст п. 1.5 договору не доведені дослідженими судом доказами. Зокрема, суду не надано доказів, що зазначені складові є елементами розрахунку вартості автомобіля. При цьому, у п. 1.6 спірного договору йде мова про зобов`язання відповідача з метою виконання умов цього договору забезпечити викуп з оплатою транспортного засобу на онлайн-аукціоні автомобілів. Отже ці дії, про які зазначено у позові, не відповідають тим, що вказані у договорі, і останні не є елементами вартості автомобіля, а є умовами виконання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Позовні вимоги щодо стягнення авансу, інфляційних витрат та пені, моральної шкоди з огляду на зміст позовної заяви, є похідними від вимог про визнання спірного договору недійсним, незважаючи на те, що недійсність правочину не обумовлює стягнення інфляційних витрат та пені, оскільки не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Також не обґрунтовано, які обставини недійсності (нікчемності) договору доводять момент виникнення у відповідача грошового зобов`язання та строк його прострочення.

У постанові ВС від 27.08.2020 у справі № 587/823/19, на яку зроблено посилання у позові, зазначено, що тлумачення абз. 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

З огляду на те, що позивачем та її представником не доведено того, що спірний договір відповідає ознакам договору підряду або договору про надання послуг, підстави для застосування пені відсутні.

За обставин недоведеності позовних вимог, відсутні підстави для стягнення судових витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, з відповідача.

На підставі Закону України "Про захист прав споживачів" ст.ст. 202, 203, 205, 216, 509, 626, 628, ЦК Україн та керуючись ст. ст. 81, 89, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" про захист прав споживачів відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг", м.Київ, Столичне шосе,101 В, .

Суддя Чорна С.З.