КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/279/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Торгонської В.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2021 року позивач ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, вимоги якого неодноразово уточнювала та згідно останньої редакції позову від 19.10.2022 року просить: встановити факт, що має юридичне значення, що об`єкт нерухомого майна загальною площею 44 квадратних метрів, власником якого є ОСОБА_1 є житловим приміщенням - квартирою номер АДРЕСА_1 , жодного іншого об`єкту нерухомого майна за даною адресою у власності ОСОБА_1 не перебуває. Зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради усунути перешкоди, що він створює ОСОБА_1 , у здійсненні права власності та користування квартирою АДРЕСА_1 . Зняти з балансу нежиле приміщення першого поверху без номеру, загальною площею 44 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 , яке раніше існувало на місті теперішньої квартири АДРЕСА_3 , та було реконструйоване в жиле, - як неіснуюче. Визнати недійсним Акт обстеження приміщення 601, загальною площею 45,5 кв.м, належного ОСОБА_1 , від 30.09.2021 року як помилковий, суперечливий та невмотивований.

Свої вимоги мотивує тим, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у 2005 році, за власним бажанням, здійснив відчуження нежилого приміщення першого поверху за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 44 кв.м, на підставі договору купівлі - продажу, на користь гр. ОСОБА_3 , яка, у власну чергу, продала дане приміщення на користь ОСОБА_1 .

Але, у травні 2017 року ДКВ ОМР звернувся до суду з вимогами витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_1 раніше відчуджене ним нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 44 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 та передати це приміщення ДКВ ОМР; усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із вищевказаного нежилого приміщення.

Позивач зазначає, що при поданні позову посадовим особам ДКВ ОМР, які є фахівцями в галузі права, достовірно було відомо, що, вона, ОСОБА_1 , є законним власником даного приміщення, що його правова позиція є хибною, що ДКВ ОМР не є органом місцевого самоврядування, що позов був поданий зі значним пропуском строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 року позов ДКВ ОМР до ОСОБА_1 про витребування майна залишено без задоволення. Законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, підтверджена ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2020 року, та Постановою Верховного Суду України від 26.05.2021 року, у справі № 520/5517/17.

Позивач стверджує, що відповідач, якому достовірно відомо про прийняту Постанову Верховного Суду України, протягом тривалого строку відмовляється від виконання судового рішення, що набуло законної сили, продовжує створювати позивачці перешкоди у здійсненні права власності та користування належною їй квартирою, влаштовує численні перевірки об`єкту власності ОСОБА_1 , лякає її, мотивуючи тим, що у судовому рішенні відсутнє зобов`язання ДКВ ОМР щодо зняття даного - приміщення з балансу; плутає позивачку та судові органи, вказує невірний номер приміщення, власником якого є ОСОБА_1 , ніби, то її приміщення є під номером АДРЕСА_4 , та вказуючи невірне розташування, склад та загальну площу; у той час, як на теперішній час трикімнатне приміщення, власником якого є ОСОБА_1 , має статус житлового - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 43,7 кв.м; а у той час, коли це приміщення мало статус нежитлового, то воно було загальною площею 44 кв.м., та взагалі не мало ніякого номеру, про що відповідачу достовірно відомо.

Стверджує, що приміщення під номером АДРЕСА_4 площею 45,5 кв.м немає та ніколи не було на першому поверсі даного будинку, вона ніколи не займала та на даний час не займає нежитлове приміщення 601 площею 45,5 кв.м., та вона не знає, де воно розташоване, але точно не в її житловому будинку.

Позивач стверджує, що остання безпідставна перевірка посадовими особами ДКВ ОМР квартири АДРЕСА_3 , що належить їй на праві власності відбулася 30 вересня 2021 року, коли був складений помилковий Акт обстеження неіснуючого приміщення 601 площею 45,5 кв.м.

Вважає, що Акт обстеження приміщення 601 є неправдивий, оскільки посадова особа ДКВ ОМР 30.09.2021 р. здійснила перевірку квартири АДРЕСА_3 , вона була присутня при цьому обстеженні, також, були присутні два чоловіка-понятих (один невідомий позивачці, а інший сусід з цього ж будинку ОСОБА_4 ), позивачка прочитала складений посадовою особою Акт та підписала його, від підпису вона не відмовлялася. Два понятих також підписали цей акт в її присутності, їх прізвища були вказані в Акті, також посадова особа при обстеженні запросила у неї документи на квартиру, прочитала їх, та вказала в своєму Акті правильний номер ОСОБА_1 - 505, та вірну площу 43,7 кв.м.

Проте, в Акті від 30.09.2021 р., який долучив до даної справи ДКВ ОМР, не зазначено понятих, зазначені помилковий номер приміщення та помилкова площа приміщення, та вказано, що ОСОБА_1 , ніби-то, відмовилася від підпису. Тобто, цей документ не є той самий Акт, що був складений у присутності ОСОБА_1 при обстеженні її квартири, це інший Акт з помилковими неправдивими відомостями, тобто, цей документ був складений не на підставі обстеження квартири позивачки ОСОБА_1 , а в інший час та в іншому місці. За цих обставин, на думку позивача, вказаний Акт обстеження слід визнати недійсним.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Калашніковій О.І., яка ухвалою від 09.11.2021 року прийняла справу до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

21.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Цього ж дня, 21.12.2021 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить: усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення № 601, загальною площею 45,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Територіальної громади м. Одеси , в особі Одеської міської ради.

В обґрунтування вимог зустрічного позову відповідач посилається на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.04.2007 № 365, видано Свідоцтво про право власності від 07.06.2007 серії НОМЕР_1 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.07.2007 № 15231093, які посвідчують, що нежитлове приміщення № 601, загальною площею 45,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , належить Територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2007 позовні вимоги ОСОБА_3 до Київської РВ ОМР про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності задоволено. Разом з тим, Київська РА ОМР у 2010 році оскаржила вказане вище заочне рішення суду першої інстанції і ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.04.2010 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Проте, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2010 позов ОСОБА_3 залишено без розгляду з підстав чисельних неявок позивача.

Однак, 02.12.2013 ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила нежиле приміщення, загальною площею 44,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилаючись на ці обставини, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як уповноважений орган, звернувся з позовом до Київського районного суду м. Одеси, у якому просив суд витребувати у ОСОБА_1 нежиле приміщення першого поверху № 505, загальною площею 44,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належало на праві комунальної власності Територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, та передати це приміщення Департаменту; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із зазначеного вище нежилого приміщення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 по справі № 520/5517/17 позов Департамент комунальної власності Одеської міської ради залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 р. по справі № 520/5517/17 та Постановою Верховного Суду у складе колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 по вказаній вище справ скарги Департаменту залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 без змін.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі- продажу від 02.12.2013 № 1397, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Штогріною О.І., прийняла у власність нежиле приміщення першого поверху .№ 505, загальною площею 44,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим зазначає, що шляхом сформованої довідки із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2013 № 1397, об`єкт нерухомого майна - нежиле приміщення, загальною площею 44,0 кв.м, змінено на об`єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_5 .

Відповідач повідомляє, що рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.01.2021 № 18 за Комунальною установою «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» на праві оперативного управління закріплене нерухоме майно комунальної власності Територіальної громади м. Одеси - нежитлове приміщення № 601, загальною площею 45,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

У ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності, Департаменту стало відомо, що нежитлове приміщення № 601, загальною площею 45,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , поза волею власника - Територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської пади, самовільно зайнято гр. ОСОБА_1 , про що складено відповідний акт з фотофіксацісю.

Наголошує, що Одеська міська рада не позбавлена титулу власника нежитлового приміщення № 601, загальною площею 45,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та згоди на відчуження зазначеного приміщення не надавалося, відповідне рішення міською радою не приймалося.

Відповідач стверджує, що Одеська міська рада, від імені якої та в інтересах якої у сфері управління комунальною власності Територіальної громади м. Одеси діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради, незаконно та без належних правових підстав, позбавлені можливості користуватися своїми правами як власник нежитлового приміщення.

Таким чином, відповідач вважає, що гр. ОСОБА_1 не є законним власником спірного нежитлового приміщення та без згоди власника використовує приміщення, чим перешкоджає Територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Протокольною ухвалою суду від 01.02.2022 року зустрічний позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було прийнято до провадження та об`єднано з первісним позовом ОСОБА_1 .

14.02.2022 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову, вказуючи на те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у 2005 році, за власним бажанням, здіснив відчудження нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 44 кв.м, на підставі договору купівлі- продажу, на користь гр. ОСОБА_5 , яка, у власну чергу, продала дане приміщення на користь ОСОБА_1 . Дане приміщення, відповідно до усіх документів, не мало номеру взагалі, та ніколи не було нумероване як 601.

Зазначає, що в реконструйованій квартирі АДРЕСА_3 , яка раніше була площею 44 кв.м, після реконструкції стала площею 43,7 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 , постійно мешкають та зареєстровані члени її родини, вона добросовісно виконує усі обов`язки власника жилого приміщення квартири АДРЕСА_3 за даною адресою, сплачує усі комунальні витрати у повному обсязі,натомість як в органах міського самоврядування не зареєстровано за даною адресою ніякого нежитлового приміщення номер 601, ніхто ніколи не нараховував та не сплачував комунальні послуги у приміщенні 601 за даною адресою.

Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 947/34684/21, провадження №2/947/1291/22.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С., який ухвалою від 06.07.2022 року прийняв справу до розгляду, та призначив справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду від 20.10.2022 року було задоволено заяву ОСОБА_1 , витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (65012, м. Одеса, вул. Пушкінська, 39) належним чином завірену копію інвентаризаційної справи відносно першого поверху багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , зокрема, приміщення №505 та приміщення №601, у разі наявності. Витребувано з Комунального підприємства «Житлово - комунальний сервіс «Вузівський» (65088, м. Одеса, вул. Шишкіна), у разі наявності, відомості щодо наявності або відсутності у будинку АДРЕСА_2 приміщення під № 601, у разі наявності зазначеного приміщення, надати відомості кому та на підставі яких правовстановлюючих документів воно належить.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2023 року, за клопотанням представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради по справі була призначена судова будівельно-технічна експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

04.08.2023 року до Київського районного суду м. Одеси з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшло повідомлення про неможливість виконання експертизи у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів на клопотання експерта.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2023 року за заявою ОСОБА_1 витребувано:

- з AT "ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ" (65031 м. Одеса вул. М. Боровського, 286) письмові відомості, чи надаються послуги електропостачання до нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , та якщо так, то яка особа сплачує за споживання електричної енергії задане приміщення № 601?

- з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» (65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5) відомості, чи надаються послуги водопостачання та водовідводу до нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , та якщо так. то яка особа сплачує за споживання водопостачання та водовідводу задане приміщення № 601?

- з Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (65029. м. Одеса, вул. Банківська, 1-Б) відомості, чи надаються послуги теплопостачання до нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , та якщо так. то яка особа сплачує за споживання опалення за дане приміщення № 601 ?

- з Комунального підприємства «Житлово - комунальний сервіс «Вузівський» (65088, м. Одеса, вул. Шишкіна), у разі наявності, відомості щодо наявності або відсутності у будинку АДРЕСА_2 приміщення під № 601, у разі наявності зазначеного приміщення, надати відомості кому та на підставі яких правовстановлюючих документів воно належить.

Протокольною ухвалою від 22.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

21.12.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням в якому просила витребувати з ДКВ ОМР виписки балансових звітів за 2018 рік та за 2022 рік у частині усіх приміщень будинку АДРЕСА_2 , що перебували та перебувають на балансі ДКВ ОМР на теперішній час.

Однак, протокольною ухвалою від 21.11.2023 року вказане клопотання залишено без розгляду, як таке що подане з порушенням строку передбаченого ч. 2 ст. 83 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року зустрічну позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності.

У судове засідання, позивач ОСОБА_1 не з`явилась, однак надала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу за її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені у позові.

Представник відповідача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 02 грудня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. за реєстровим № 1397 було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 , прийняла у власність (купила) нежиле приміщення S- 44,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з приміщення, загальною площею 44,0 кв.м.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 277700454 вбачається, що 31.10.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. здійснено зміну нежитлового приміщення, S-44,00 кв.м., на квартиру загальною площею 43,7 кв.м., житловою 28,8 кв.м., а також змінено адресу з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_7 . Підставою даних змін стали: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 13.08.2019 видавник ТОВ «АБТІ» та висновок, серія та номер 6590119, виданий 13.08.2019, видавник ТОВ «АБТІ».

Так, як вбачається з відповідно до довідки ТОВ «АБТІ» № 6590119 від 13.08.2019 року, у результаті поточної інвентаризації встановлено, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , яке належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2013 року, № 1397 фактично використовується як квартира, і згідно з інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, та Державними будівельними нормами України ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», додатково керуючись рішеннями Науково-технічної ради Міністерства регіонального розвитку та будівництва України, вказаний об`єкт слід вважати квартирою АДРЕСА_1 . Також встановлено, що загальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 43,7 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м. Зміна площі відбулась за рахунок проведення внутрішніх робіт, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та /або інженерні системи загального користування, що не передбачає прийняття в експлуатацію згідно з п.1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406.

Відповідно до технічного паспорту виготовленого ТОВ «АБТІ» 13.08.2019 року, квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 43,7 кв.м., житлову 28,8 кв.м. та складається з : коридору площею 4,7 кв.м., житлової 18,7 кв.м., кухні 7,3 кв.м., житлової - 10,1 кв.м., санвузла 2,9 кв.м.

Отже на теперішній час, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 187102756.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач Департамент комунальної власності Одеської міської ради створює їй перешкоди у здійсненні права власності та користування належною їй квартирою, влаштовує численні перевірки об`єкту власності, лякає її, плутає, вказує невірний номер приміщення, власником якого є вона, ніби, то її приміщення є під номером 601.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/5517/17 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Одеської міської ради, про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення.

Позов обгрунтовано тим, що 18 липня 2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як виконавчий орган ОМР в особі голови Сердюка М.Д., і ОСОБА_3 уклали договір оренди нежилого приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 44 кв. м, строком до 18 червня 2006 року.

29 вересня 2005 року ОМР прийняла рішення №4412-ІУ «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, розташованих у Київському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2005 році». До цього переліку було включено нежиле приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 44 кв.м.. На виконання рішення сесії ОМР і на замовлення Київської РА ОМР, товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Вітязь» 25 липня 2005 року визначила ринкову вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , яка склала 13 474 грн.. Після визначення вартості приміщення Київська РА ОМР письмово запропонувала ОСОБА_3 зарахувати грошові кошти у розмірі 13 474 грн. на рахунки бюджету міста. 16 жовтня 2006 року ОСОБА_3 перерахувала грошові кошти на вказані у листі рахунки бюджету міста.

Однак, не дивлячись на це, посадові особи Київської РА ОМР почали ухилятися від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, тому ОСОБА_3 20 грудня 2006 року звернулась до суду з позовом до Київської РА ОМР про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. Разом з тим, Київська РА ОМР у 2010 році оскаржила вищевказане заочне рішення суду першої інстанції і ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2010 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси було скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Проте, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2010 року позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду з підстав чисельних неявок останньої у судові засідання.

Таким чином, судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежиле приміщення площею 44 кв. м, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , було скасовано.

Однак, 02 грудня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила нежиле приміщення площею 44 кв. м, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .

Посилаючись на ці обставини, ДКВ ОМР, просив суд витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_1 нежиле приміщення першого поверху, загальною площею 44 кв.м, у будинку АДРЕСА_2 та передати це приміщення ДКВ ОМР; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із вищевказаного нежилого приміщення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 року позов ДКВ ОМР залишено без задоволення.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поряд з цим, судом встановлено, що Територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 07 червня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, належать нежилі приміщення першого поверху № 601, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , в цілому складаються з нежилих приміщень 1 го поверху, загальною площею 45,5 кв.м., відображених у технічному паспорті від 05.03.2007 року.

Так, відповідно до технічного паспорта виготовленого 05.03.2007 року КП «ОМБТІ та РОН», вбачається, що нежилі приміщення 1 го поверху, загальною площею 45,5 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , складаються з: кабінету площею 15.1 кв.м., кабінету площею 13.1 кв.м., кабінету площею 16.3 кв.м.

Тобто, судом встановлено, що Територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежитлові приміщення № 601, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , які в цілому складаються з нежилих приміщень 1 го поверху, загальною площею 45,5 кв.м., натомість як розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.06.2005 року № 831 було передано в оренду СПД Гайдрик нежиле приміщення 1-го поверху площею 44,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке в подальшому було відчужено ОСОБА_1 , та реконструйовано в квартиру АДРЕСА_3 .

Таким чином суд вважає, що нежитлові приміщення АДРЕСА_6 та квартира АДРЕСА_3 за цією ж адресою є різними об`єктами нерухомості.

Вказане зокрема підтверджується й тим, що ОСОБА_1 здійснюється нарахування щодо сплати комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 .

Натомість, як вбачається з листа директора КП «ЖКС «Вузівський» Лобач В. від 02.11.2023 року за № 688/02-23, відсутні відомості про приміщення АДРЕСА_6 .

Також з листом № 21/721 від 15.11.2023 року ДТЕК Одеські Електромережі повідомляє, договір про надання послуг з розподілу електричної енергії на приміщення АДРЕСА_6 не укладався.

Більш того, листом КП «Теплопостачання міста Одеси» від 03.11.2023 року за № 02.01-21/1007, повідомлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . У КП «Теплопостачання міста Одеси» відсутні відомості стосовно обліку нежитлового приміщення АДРЕСА_6 . Відповідно й жодних нарахувань за теплопостачання за адресою: АДРЕСА_8 , не здійснювалось.

Разом з тим, 30 вересня 2021 року начальником відділу дозвільних процедур та контролю за використанням об`єктів комунальної власності Шестаковим С.С. було складено акт обстеження нежитлового приміщення 1 (поверх) загальною площею 45,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даного акту в ході обстеження нежитлового приміщення було встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху № 601 загальною площею 45,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить Територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 07.06.2007 року, технічний паспорт від 05.03.2007 року, зайнято третіми особами, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Приміщення використовується як квартира.

Слід звернути увагу, що з метою встановлення обставин справи судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: позначити на поверхневому плані місце розташування нежитлових приміщень № 505 загальною площею 44,0 кв.м яке до реконструкції в квартиру АДРЕСА_3 належало ОСОБА_1 та нежитлове приміщення № 601 загальною площею 45,5 кв.м що на праві комунальної власності належить територіальній громаді м. Одеси які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Чи має нежитлове приміщення № 601,розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та на праві комунальної власності належить територіальній громаді м. Одеси площу 45,5 кв.м та чи має нежитлове приміщення № 505 яке на праві приватної власності належало ОСОБА_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площу 44.0 кв.м до моменту реконструкції в квартиру АДРЕСА_3 ? Чи має нежитлове приміщення АДРЕСА_6 , та на праві комунальної власності належить територіальній громаді м. Одеси площу 45,5 кв.м, та чи має нежитлове приміщення № 505 яке на праві приватної власності належало ОСОБА_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площу 44.0 кв.м до моменту реконструкції в квартиру АДРЕСА_3 ?

Однак дану експертизу проведено не було, у зв`язку з ненаданням сторонами додаткових матеріалів на клопотання експерта.

А тому вирішуючи спір, в даному випадку суд виходить з наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, звертаючись до суду з даним позовом позивач просить ухвалити рішення яким:

1. встановити факт, що має юридичне значення, що об`єкт нерухомого майна загальною площею 44 квадратних метрів, власником якого є ОСОБА_1 є житловим приміщенням - квартирою номер АДРЕСА_1 , жодного іншого об`єкту нерухомого майна за даною адресою у власності ОСОБА_1 не перебуває.

2. зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради усунути перешкоди, що він створює ОСОБА_1 , у здійсненні права власності та користування квартирою АДРЕСА_1 .

3. зняти з балансу нежиле приміщення першого поверху без номеру, загальною площею 44 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 , яке раніше існувало на місті теперішньої квартири АДРЕСА_3 , та було реконструйоване в жиле, - як неіснуюче.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ст. 16 ЦК України, зміст позовних вимог, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, суд з урахуванням положення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, наявність належних та допустимих доказів, в межах підготовчого судового засідання з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, а також забезпечення доказами по справі, проте позивач погодив правильність обраного ним способу захисту порушеного права та про надання всіх доказів по справі, не вбачаючи підстав для зміни предмета позову та доповнення доказами по справі.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18).

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Зважаючи на спірні правовідносини, їх суб`єктивний склад, зміст позовних вимог, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, відсутні правові підстави для задоволення цього позову в частині встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання усунути перешкоди, зняття з балансу нежиле приміщення як неіснуюче .

Що стосується вимоги про визнання недійсним Акту обстеження приміщення 601, загальною площею 45,5 кв.м, належного ОСОБА_1 , від 30.09.2021 року як помилковий, суперечливий та невмотивований.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що спірний акт обстеження нежитлового приміщення від 30.09.2021 року не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки його підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін, а лише посвідчує факт певної події.

Відтак, оскільки оспорюваний позивачем акт не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, та не є правовстановлюючим документом, які відповідно до вимог цивільного законодавства можуть бути оспорені як недійсні, то по суті спірний акт є документом, який засвідчує факт певної події, в даному випадку, існування акту само по собі не несе будь-яких юридичних наслідків для позивача, а є лише доказом у справі.

Отже, вимога позивача про визнання акту обстеження нежитлового приміщення від 30.09.2021 недійсним є такою, що не відповідає способам захисту права та не направлена на реальний та ефективний захист порушеного права, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 141,258, 259, 263- 265, 257, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 29.12.2023 року.

Суддя Петренко В. С.