Справа № 385/1425/22
Провадження № 2/385/39/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2023 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Венгрина М.В.,

секретаря судового засідання Шевченко Л.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Гайворон цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будинку, набутого за час шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 через свого представника адвоката Животовську Г. М. звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку площею 81,29 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м з відповідними надвірними спорудами: хлівом «Б», сінями «а», уборною «В», огорожею № 1, Ѕ частиною колодязя, що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку площею 81,29 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м з відповідними надвірними спорудами: хлівом «Б», сінями «а», уборною «В», огорожею № 1, Ѕ частиною колодязя, що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позицій сторін

позиція позивача

В обгрунтування позову позивачка ОСОБА_3 покликалась на те, що з 15.02.1991 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі.На даний час в Гайворонському районному суді знаходиться справа про розірвання шлюбу. Під час шлюбу ними було набуто майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема - житловий будинок АДРЕСА_2 Кіровоградської області вартістю 265473 грн. Дане майно набуте за спільні кошти сторін, однак зареєстрований за відповідачем.

Вважає, що на підставі ст. 60, 70 СК України має право на половину майна набутого подружжям під час шлюбу, тому просить визнати за нею право власності на Ѕ спірного будинку , який зареєстрований за відповідачем.

позиція відповідача

Відповідач ОСОБА_2 правом подачі відзиву не скористався, подав письмову заяву, в якій позов визнав.

заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі

Ухвалою від 13.12.2022 відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

17.01.2023 представником позивачки адвокатом Животовською Г. М, подано клопотання про розгляд справи за її та позивачки відсутності.

17.01.2023 відповідачем через канцелярію суду подано письмову заяву про визнання позову, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Зважаючи на те, що сторони скористались своїм правом та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд на підставі положень ч. 2 ст. 211 ЦПК України, провів судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем прозову за результатами підготовчого провадження ухвалив рішення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Судом встановлено, що сторони з 15.02.1991 перебували у зареєстрованому шлюбі що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу виданим 15.02.1991 серія НОМЕР_1 (а.с. 4).

20.08.2002 ОСОБА_2 придбав за договором купівлі - продажу житлового будинку житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 20.08.2002, посвідченим приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н. А., зареєстрованим в реєстрі за №1806. Договір зареєстрований в Ульяновському МБТІ за № 4146 06.09.2002 (а.с. 5).

Згідно архівної довідки на нерухоме майно № 341 від 23/ХІ-2022 виданої КП «БМБТІ» житловий будинок АДРЕСА_2 Кіровоградської області станом на 01.01.2013 належав відповідачеві ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до висновку про вартість майна від 30.10.2022 виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 - вартість житлового будинку загальною площею 81,29 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м, з відповідними надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 265473 грн (а.с. 7).

Розпорядження міського голови Гайворонської міської ради про перейменування вулиць в м. Гайворон вулицю Запотоцького перейменовано в вул. Каштанова (а.с. 9).

Надані докази суперечностей не містять та оцінюються судом як достовірні.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Враховуючи, що набуття та оформлення права власності на спірну квартиру було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК, статті 368 Цивільного кодексу України, які застосовуються також щодо спірної земельної ділянки.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у раз неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

А отже наявні законні підстави для задоволення позову.

Відповідач в поданій письмовій заяві позовні вимоги визнав, таке визнання не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, а тому підстави для відмови визнання відповідачем позову відсутні та позов підлягає задоволенню.

Оскільки жоден з колишнього подружжя не вчинив дій, спрямованих на поділ майна в натурі, або на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у спільному майні, питання про можливість поділу спірного майна в натурі перед судом не ставилось, суд вважає за можливе визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновок, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача.

В підтвердження розміру понесених судових витрат на правничу допомогу позивачкою в позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, долучено договір № 29 про надання правової допомоги від 18.11.2022 з адвокатом Животовською Г. М. в якому вказаносуму гонорару -5000,00 грн (а.с. 12), копію свідоцтва адвоката Животовської Г. М., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом для надання правничої допомоги від 23.11.2022 на суму 5000 грн, акт № 29 приймання-передачі виконаних адвокатом робіт від 23.11.2022, квитанцію № 29/22 від 23.11.2022 про отримання адвокатом Животовською Г. М. від ОСОБА_3 за договором № 29 від 18.11.2022 5000,00 грн.

Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн позивачкою доведені належними та допустимими доказами, що зазначені вище.

Одночасно суд бере до уваги, що відповідач жодних заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_3 не подав. При цьому суд зазначає, що у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

А отже суд доходить висновку, що витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи наявна квитанція № N1D585986M від 22.11.2022 про сплату ОСОБА_3 1327,40 грн судового збору.

На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову до ухвалення рішення 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем підлягає поверненню йому ((1327,40/2=663,70 грн).

Враховуючи наведене вище та те, що відповідач заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу не подав, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі та 50 % суми сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, статтями 60, 63, 70, 71 СК України, статтею 368 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання права власності на Ѕ частину будинку, набутого за час шлюбу задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку площею 81,29 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м. з відповідними надвірними спорудами: хлівом «Б», сінями «а», уборною «В», огорожею № 1, Ѕ частиною колодязя розташованого на прилеглій до нього земельній ділянці АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на цю 1/2 частину житлового будинку з відповідними надвірними спорудами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 гривень за надання професійної правничої допомоги та 663,70 грн сплаченого судового збору, а всього 5663 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три) грн 70 коп.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області повернути ОСОБА_3 663 (шістсот шістдесят три) грн 70 коп сплаченого нею судового збору згідно квитанції № N1D585986M від 22.11.2022.

Рішення може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. В. Венгрин

Дата документу 17.01.2023