Справа № 135/1015/22
Провадження № 2/135/37/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2023 року м.Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Нікандрової С.О., секретар судових засідань Гончарова К.Ю., за участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 23.12.2021 року вона надала в борг грошові кошти відповідачці ОСОБА_2 в розмірі 2 000,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути їх протягом 3 місяців, що підтверджується власноручно написаною розпискою. Відповідачка ОСОБА_2 не повернула позивачу грошові кошти в обумовлений строк, тому позивач просить суд задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідачки на користь позивачки суму боргу в розмірі 2 000,00 доларів США та 3% річних із простроченої суми за весь час прострочення станом на 07.10.2022 року в сумі 30 доларів 08 центів США, покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 13.10.2022 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

02 листопада 2022 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона визнає, що дійсно отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, та в сумі 26 700 гривень, що за офіційним курсом НБУ складало 1 000 доларів США. За взаємною домовленістю між сторонами було узгоджено про повернення боргу в сумі 2000 доларів США, про що вона склала розписку. У січні 2022 року відповідач повернула позивачу борг в сумі 60 доларів США без розписки. 05 березня 2022 року вона повернула позивачу борг в сумі 300 доларів США і 2 500 гривень, 24 березня 2022 року в сумі 2 000 доларів США, 26 червня 2022 року в сумі 40 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов.

Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2021 року ОСОБА_2 було складено розписку, згідно якої остання зобов`язалася повернути борг 2 000 доларів ОСОБА_1 в тримісячний строк.

Досліджуючи правову природу розписки наданої позивачу відповідачем, судом враховується, що розписка містить необхідні відомості на підтвердження надання позики із зазначенням необхідних відомостей про сторін, своїм підписом на цьому договорі відповідач ОСОБА_2 підтвердила отримання грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США.

Крім того, у відзиві на позов та своїх поясненнях в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечувала, що дійсно отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, та в сумі 26 700 гривень, що за офіційним курсом НБУ складало 1 000 доларів США. За взаємною домовленістю між сторонами було узгоджено про повернення боргу в сумі 2000 доларів США.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України закріплює положення щодо форми договору позики, згідно з якою договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження №61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначені положенням ст.1047 ЦК України узгоджуються в свою чергу із правовою позицією, викладеною в постанові від 23.10.2019 року по справі №123/304/16, згідно якої, розписка за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та відповідно засвідчуючи отримання певної грошової суми, та відповідно до постанови від 12.11.2020 року по справі №154/3443/18 розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, а ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 2 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 23 грудня 2021 року, яка власноручно написана відповідачем.

З аналізу змісту розписки, суд робить висновок про те, що кінцевим терміном повернення безвідсоткової позики є 23 березня 2022 року.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Із аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що відбулося повернення боргу за розпискою, а саме: в січні 2022 року в сумі 60 доларів США, 05 березня 2022 року в сумі 300 доларів США і 2 500 гривень, 24 березня 2022 року в сумі 2 000 доларів США, 26 червня 2022 року в сумі 40 доларів США.

Доводи відповідача щодо повернення боргу за договором позики на суму 60 доларів США не підтверджено жодним належним і допустимим доказом.

На підтвердження повернення боргу за договором позики від 23.12.2021 року відповідачем суду надано розписку від 05.03.2022 року, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 борг в сумі 300 доларів та 2 500 грн.

В своїх поясненнях позивач ОСОБА_1 , не оспорюючи те, що вона дійсно отримала в рахунок повернення боргу від ОСОБА_2 зазначену в розписці суму грошових коштів, посилається на те, що зазначена розписка не може бути прийнята до уваги як належний і допустимий доказ на підтвердження повернення боргу в сумі 2 000 доларів США, оскільки позивач 23.12.2021 року надала відповідачу ОСОБА_2 ще одну позику на суму 14 000 доларів США, а повернення коштів за розпискою від 05 березня 2022 року відбулося за даним грошовим зобов`язанням.

Суд приймає до уваги як належний і допустимий доказ повернення грошових коштів за договором позики від 23.12.2021 року розписку від 05 березня 2022 року, за якою ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 борг в сумі 300 доларів та 2 500 грн., і відхиляє доводи позивача, що зазначене погашення боргу відбулося за іншим договором позики від 23.12.2021 року на суму 14 000 доларів США, оскільки строк повернення суми боргу за договором позики на суму 14 000 доларів США встановлений протягом року 2023, тобто строк виконання зобов`язання за ним не настав.

На підтвердження повернення суми боргу за розпискою від 21.12.2021 року відповідач ОСОБА_2 надала розписку від 24 березня 2023 року, у якій зазначено, що ОСОБА_2 віддає борг в сумі 2 тисячі ОСОБА_1 , на якій позивач ОСОБА_1 вказала про отримання 2 000 дол. та поставила свій підпис.

У своїх поясненнях позивач ОСОБА_1 заперечувала отримання нею погашення боргу в сумі 2000 доларів США, пояснила, що отримала від відповідачки 2 000 гривень в погашення боргу за розпискою, текст розписки містить явні ознаки виправлення в частині зазначеної позивачем валюти повернення грошових коштів, тому просила призначити судову почеркознавчу експертизу для встановлення наявності ознак виправлення і дописки.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Перевірка наявності в розписці механічних виправлень не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань, тобто призначення експертизи.

Відповідач на підтвердження погашення нею боргу за договором позики від 23.12.2021 року в сумі 2 000 доларів США надала лише копію розписки, оригінал розписки в матеріалах справи відсутній.

Суд звертає увагу на положення абз.3 п. 1.1 Розділу 1 «Почеркознавча експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, в якому категорично зазначено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Судом було витребувано у відповідача ОСОБА_2 оригінал розписки про погашення боргу на суму 2000 дол., проте остання надати суду оригінал розписки для проведення експертизи відмовилася.

У зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналу розписки про повернення боргу позивач в подальшому не порушувала питання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Тобто суд констатує, що судом було ухвалено про витребування у відповідача оригіналу оскаржуваної розписки, та роз`яснено відповідачу наслідки ненадання відповідного доказу, витребуваного судом, проте відповідачем не було надано оригінал оскаржуваної розписки, що унеможливило призначення судом та проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до положення частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 130/1503/18 (провадження № 61-6084св19), від 22 травня 2019 року у справі № 130/1508/18 (провадження № 61-6086св19), від 23 жовтня 2019 року у справі № 130/1510/18 (провадження № 61-6004св19), від 24 червня 2020 року у справі № 130/1509/18 (провадження № 61-6087св19), від 20.10.2021 року у справі № 581/39/20 (провадження № 61-1313св21).

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

На думку суду, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що в тексті розписки від 24.03.2022 року вона вказала про отримання від відповідачки 2 000 гривень в погашення боргу за розпискою, а розписка містить виправлення з «грн» на «дол», залишились неспростованими відповідачем.

Отже, відповідач не довела наявності обставин, на які посилалася, як на підставу своїх заперечень, не довела факту повернення боргу за договором позики в сумі 2000 доларів США, не пояснила відсутність оригіналу розписки. За таких обставин, з урахуванням визнання позивачем повернення суми боргу за договором позики на суму 2000 грн., суд приходить до висновку про необхідність врахування в погашення боргу в сумі 2000 грн., яка визнається позивачем.

Крім того, на підтвердження погашення боргу за договором позики відповідачем ОСОБА_2 надано розписку від 26 червня 2022 року на суму 40 доларів США, на якій позивач ОСОБА_1 зазначила «% за 2 місяці із 2 тисяч».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що при укладенні договору позики від 23.12.2022 року між сторонами було досягнуто усної домовленості про сплату відсотків за користування грошовими коштами, тому, не заперечуючи факту отримання від відповідачки 40 доларів США за договором позики від 23.12.2021 року, вона зазначила в розписці, яку написала ОСОБА_2 , про отримання від останньої відсотків за користування грошовими коштами в сумі 40 доларів США за 2 місяці.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що договір позики від 23.12.2021 року не передбачає сплату відсотків за користування грошовими коштами, а тому наполягала на врахуванні суми 40 доларів США в погашення нею основної суми боргу.

Суд встановив, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Одночасно з цим, чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Зазначений висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Отже, враховуючи, що судом встановлено, що сторони не оспорюють факту передачі відповідачкою ОСОБА_2 і отримання позивачкою ОСОБА_1 40 доларів США за договором позики від 23.12.2021 року, відсутність в договорі позики розміру процентів за користування позикою, суд приходить до висновку, що отримані позивачкою ОСОБА_1 від відповідача грошові кошти в сумі 40 доларів США слід зарахувати в якості погашення основного боргу за договором позики від 23.12.2021 року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 повернула позивачу ОСОБА_1 грошові кошти на виконання договору позики від 23.12.2021 року згідно розписки від 05 березня 2022 року в сумі 300 доларів США і 2 500 гривень, що в перерахунку на долари США станом на 05 березня 2022 року складає 85,45 доларів США (2500 грн./29,2549), згідно розписки від 24 березня 2022 року в сумі 2 000 гривень, що в перерахунку на долари США станом на 24 березня 2022 року складає 68,36 доларів США (2000 грн./29,2549), згідно розписки від 26 червня 2022 року в сумі 40 доларів США, разом 493,81 доларів США (300 + 85,45 + 68,36 + 40).

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 надала відповідачу ОСОБА_2 в позику 2 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 23.12.2021 року, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів виконала не в повному обсязі в сумі 493,81 доларів США, суд дійшов до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення боргу за договором позики від 23 грудня 2021 року підлягає задоволенню у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 1506, 19 доларів США.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , крім переданих відповідачу в позику 2 000,00 доларів США, просила стягнути на її користь 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі невиконання зобов`язання, стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Установивши, що свій обов`язок повернути кошти позивачу відповідач ОСОБА_2 виконала не в повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача разом із боргом 3 % річних від простроченої суми.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Оскільки на день розгляду справи судом боргове зобов`язання не виконане в повному обсязі, суд здійснює розрахунок 3 % річних наступним чином:

За період з 24 березня 2022 року по 26 червня 2022 року сума боргу 1546,19 доларів США х 94 дні х 3%/100/365 днів = 11,95 доларів США.

За період з 26 червня 2022 року (повернення 40 доларів США) по 10 січня 2022 року сума боргу 1506,19доларів США х 199 днів х 3%/100/365 днів = 24,64 доларів США.

Загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачаОСОБА_1 складає 11,95 + 24,64 = 36,59 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на її користь пропорційно задоволеним вимогам, розмір заявлених вимог 74225,57 грн. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 56 416,21 грн. (76%), розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 754,22 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265, 273, 274, 279-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 23 грудня 2021 року в сумі 1506 (одна тисяча п`ятсот шість) доларів 19 центів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 36 (тридцять шість) доларів 59 центів США, а всього стягнути 1542 (одна тисяча п`ятсот сімдесят два) долари 78 центів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.10.2022 становить 56 416,21 гривень.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 754 (сімсот п`ятдесят чотири) гривні 22 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 16 січня 2023 року.

Суддя Ладижинського міського суду

Вінницької області С.О.Нікандрова