К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2023 року місто Київ

справа № 367/8793/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/864/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області у складі судді Мерзлого Л.В. від 16 серпня 2022 року; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на додаткове рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області у складі судді Мерзлого Л.В. від 1 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що 10 липня 2019 року між ним і ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого позичальник взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США зі сплатою 1 процента від розміру позики, які зобов`язався повернути на вимогу. Грошові кошти бралися на купівлю квартири АДРЕСА_1 , про що дружина позичальника була обізнана.

7 жовтня 2021 року він надіслав відповідачам вимоги про повернення грошових коштів, які було залишено без виконання. Тобто, відповідачі свої зобов`язання з повернення коштів не виконали, на його звернення про повернення коштів не відреагували.

Оскільки під час отримання грошових коштів у позику ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , а грошові кошти, взяті у борг, були витрачені на потреби сім`ї, позивач, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив солідарно стягнути з відповідачів позику в сумі 118 109 грн. 10 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 липня 2019 року в розмірі 118 109 грн. 10 коп., а також судовий збір в розмірі 1 318 грн. 60 коп. В позові до ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 1 вересня 2022 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, своєчасно не повернув грошові кошти, отримані в борг.

Відмовляючи у задоволенні позову, заявленого до ОСОБА_5 , суд виходив з того, що позивач не довів, що кошти, отримані ОСОБА_1 за договором позики, були використані в інтересах сім`ї, а тому немає підстав для покладення солідарного обов`язку щодо стягнення суми позики на ОСОБА_5 .

Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн., суд першої інстанції виходив з реальності наданих адвокатом послуг та об`єктивності їх вартості.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

(1) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові до ОСОБА_5 і ухвалити нове рішення, яким солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики.

Скаржник зазначає, що тягар доказування факту отримання та витрачання коштів у сумі 5 000 доларів США не в інтересах сім`ї покладається саме на ОСОБА_5 , яка не надала жодних доказів на підтвердження вказаного факту. Водночас матеріали справи містять докази того, що грошові кошті, отримані в позику, витрачені в інтересах сім`ї (на придбання квартири).

Крім того, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а тому суд помилково стягнув з нього судовий збір.

(2) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і

ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Скаржник зазначає, що в порушення норм процесуального законодавства ОСОБА_3 не було направлено копію заяви про ухвалення додаткового рішення, не було повідомлено про розгляд справи, що зумовило неможливість подання заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу; справа є малозначною, а тому участь адвоката відповідача не була необхідною; звіт про надану правничу допомогу та додатковий договір про надання правничої допомоги не підписані адвокатом, а тому є неукладеними; витрати на правничу допомогу є завищеними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не подали відзиви на апеляційні скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 25 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

Згідно з розпискою від 10 липня 2019 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язався повернути їх по першій вимозі зі сплатою 1 процента від суми боргу (а.с. 6).

13 червня 2019 року між ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі продажу квартири, розташованої в житловому будинку, що будується на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно умов попереднього договору покупець передав, а продавець прийняв, до підписання договору грошові кошти в розмірі 14 500 доларів США. Покупець зобов`язався передати грошові кошти у розмірі 14 500 доларів США у строк до 13 лютого 2020 року.

24 грудня 2020 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 41).

11 жовтні 2021 року ОСОБА_3 направив відповідачам письмові вимоги про повернення позики (а.с. 7-10).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві

таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Установивши, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США підтверджується розпискою від 10 липня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин, зобов`язання за якими відповідач ОСОБА_1 не виконав, та у зв`язку з цим про наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за договором позики з урахуванням частини повернутих коштів.

Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує з частиною 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.

Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, ОСОБА_1 використав у інтересах сім`ї.

Без належних та допустимих доказів обізнаності ОСОБА_5 про укладення спірного договору позики, надання згоди на укладення такого правочину та використання коштів в інтересах сім`ї, відсутні підстави для солідарної відповідальності боржника та його дружини.

Оскільки ОСОБА_1 не довів того факту, що отримані ним як позика кошти були витрачені в інтересах сім`ї, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 має солідарно відповідати за договором позики, оскільки нею не спростовано доводи про те, що позика отримана її чоловіком не в інтересах сім`ї відхиляються колегією суддів, оскільки тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики в солідарному порядку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності (а.с.185) і згідно з пунктом 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового. У такому випадку витрати по сплаті позивачем судового збору підлягають компенсації за рахунок державного бюджету.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2022 року підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат, а в решті - без змін.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо незаконності ухваленого додаткового рішення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1, частини 3 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про

дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду питання щодо ухвалення додаткового рішення у суді першої інстанції, про що він зазначає в апеляційній скарзі.

Зазначена обставина підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів отримання останнім судової повістки про розгляд справи.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази належного та завчасного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду питання щодо ухвалення додаткового рішення у суді першої інстанції, то ця обставина є обов`язковою підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених ОСОБА_5 витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_9 надав суду копію договору про надання правничої допомоги № 04/11 від 4 листопада 2021 року, згідно умов якого сторони погодили, що вартість правової допомоги (гонорар) та обсяг правової допомоги визначається сторонами в додатковому договорі (пункт 2.1.).

Згідно пункту 3 додаткового договору № 3 до договору про надання правничої допомоги № 04/11 від 4 листопада 2021 року грошова винагорода за правову допомогу становить 16 000 грн. (а.с.84).

На підтвердження обсягу наданих послуг надано звіт від 16 серпня 2022 року (а.с.83).

Разом з тим, ані додатковий договір № 3, ані звіт про надану правову допомогу не підписані ОСОБА_9 .

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини 2, 4 статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Оскільки вартість наданих послуг передбачена саме у додатковому договорі № 3 до договору про надання правничої допомоги № 04/11 від 4 листопада 2021 року, який не підписаний іншою стороною - адвокатом Осадчою А.В., а тому є неукладеним, відсутні правові підстави для визначення розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає недоцільним надання оцінки іншим доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування й ухвалення нового рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1 318 грн. 60 коп. скасувати та ухвалити нове, яким витрати ОСОБА_3 по сплаті судового збору в сумі 1 318 грн. 60 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 задовольнити частково.

Додаткове рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 1 вересня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: