ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1665/23 Справа № 234/4868/18 Суддя у 1-й інстанції - Переверзєва Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 234/4868/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторони

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецька залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця», про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних збитків, яке ухвалене суддею Переверзевою Л.І. у місті Краматорську Донецької області, повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з березня 2004 року він працював в ДП «Донецька залізниця» на різних посадах. 30.03.2016 року його було звільнено з посади начальника відділу судових спорів та виконання судових рішень юридичної служби, за згодою сторін. При цьому остаточний розрахунок не проведено до теперішнього часу. Згідно з наданою ДП «Донецька залізниця», довідкою, заробітна плата за два останні місяці роботи (лютий березень 2016 року) нарахована в сумі 16 064,73 грн. Залишок невиплаченої заборгованості складає 12 098,10 грн. З урахуванням збільшених позовних вимог, вважав що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за період з 31.03.2016 року до 18.06.2021 року в сумі 523 310,86 грн та компенсація за втрату частини заробітної плати за період з квітня 2016 року по травень 2021 року у сумі 6 803,98 грн.

Просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з ДП «Донецька залізниця» на його користь заборгованість з заробітної плати 12 098,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 523 310,86 грн, компенсацію за втрату частини заробітної плати у сумі 6 803,98 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2018 року, стягнуто з ДП «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 12 098,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2016 року по 31.03.2018 року в сумі 201 211,62 грн., інфляційні збитки в сумі 3 266,49 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 04 вересня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме боржника ДП «Донецька залізниця» на його правонаступника АТ «Українська залізниця».

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2018 року скасовано та справа призначена до судового розгляду по суті.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Донецька залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних збитків, задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 12 098,10 грн, з яких заборгованість за лютий 2016 року в сумі 2 486,34 грн, заборгованість за березень 2016 року в сумі 9 611,76 грн (з цих сум податки та інші обов`язкові платежі вже утримані). Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати станом на 18.06.2021 року в сумі 6 803,98 грн з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Судове рішення в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що позивач підтвердив належними доказами наявність заборгованості у відповідача з виплати заробітної плати за лютий-березень 2016 року в розмірі 12 098,10 грн та компенсації втрати частини грошових доходів за лютий-березень 2016 року в розмірі 6 803,98 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на висновок ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), яким відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі в м. Донецьку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, відповідач АТ «Українська залізниця» посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається також на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимог в повному обсязі.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачем, об`єктивну неможливість доступу до первинних документів щодо обліку робочого часу та нарахування і виплати заробітної плати позивача, виникнення обставин непереборної сили, а також висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду, не перевірив доводи відповідача про те, що виникли обставини, які він не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.

ОСОБА_1 в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що незважаючи на початок проведення антитерористичної операції з квітня 2014 року позивач продовжував працювати до 30 березня 2016 року, а відповідач здійснював нарахування і виплату заробітної плати до лютого 2016 року. Зазначена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою форми ОК-5, відповідно до якої відповідач не тільки виплачував заробітну плату але і сплачував страхові внески до Пенсійного фонду України. Крім того, згідно з висновком ТПП відповідач звільняється від відповідальності за не виконання вимог трудового законодавства, які він мав виконати після 20 березня 2017 року. А відповідно до статті 116 КЗпП України відповідач мав провести повний розрахунок з позивачем в день звільнення 30 березня 2016 року. Проте, до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання. При цьому, будь-які форс-мажорні обставини або обставини непереборної сили на той момент не існували, а не проведення остаточного розрахунку зі звільненим працівником відбулося виключно з вини відповідача та триває по теперішній час.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача. Вказує, що з урахуванням наданих сторонами доказів та фактичних обставин справи, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови в стягненні заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових доходів.

АТ «Українська залізниця» подало до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без змін.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 надав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи у відсутність його та його представника, на доводах апеляційної скарги наполягає та просить її задовольнити.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокат Редевич О.М. в судовому засіданні наполягала на доводах апеляційної скарги відповідача та просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача. Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог просила скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог в цій частині.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до записів у трудовій книжці позивач ОСОБА_1 з 25.05.2005 року працював начальником відділу судових спорів та виконання судових рішень юридичної служби ДП «Донецька залізниця». 30.03.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу судових спорів та виконання судових рішень юридичної служби ДП «Донецька залізниця», за угодою сторін, відповідно до наказу №39/Н-ос.

Згідно з довідкою №306 від 12.07.2016 року, заробітна плата за два останні місяці до дня звільнення (з лютого 2016 року по березень 2016 року), нарахована: за лютий 2016 року в сумі 4 297,35 грн, до видачі 2 486,34 грн; за березень 2016 року 11 767,38 грн, до видачі 9 611,76 грн, всього до видачі 12 098,10 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію АТ «Українська залізниця». Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та є регіональною філією даного товариства.

Позиція апеляційного суду

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає.

Судове рішення в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що позивач підтвердив належними доказами наявність заборгованості у відповідача з виплати заробітної плати за лютий-березень 2016 року в розмірі 12 098,10 грн та компенсації втрати частини грошових доходів за лютий-березень 2016 року в розмірі 6 803,98 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на висновок ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), яким відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі в м. Донецьку.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Товариство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало тим, що погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця» буде відбуватись відповідно до затвердженого рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» Алгоритму погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію АТ «Українська залізниця». Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та є регіональною філією даного товариства.

Таким чином, враховуючи наведене та дані, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником. А тому, саме АТ «Укрзалізниця» несе обов`язок щодо виплати заборгованості заробітної плати перед працівниками, яка виникла у ДП «Донецька залізниця».

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказував на те, що в оспорюваний період часу він продовжував виконувати роботу визначену трудовим договором.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5), наданих позивачем до суду першої інстанції, розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2016 року становить 4 297,35 грн, за березень 2016 року 11 767,38 грн. Зазначене узгоджується з сумами нарахованої заробітної плати за спірний період, вказаними в довідці № 306 від 12 липня 2016 року.

Колегія суддів виходить з того, що в даній справі визначальним є не безпосередньо факт внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за спірний період, які містяться в довідці по формі ОК-5, а встановлення обставин про виплату працівнику коштів в розмірі, що визначений в довідці за лютий та березень 2016 року.

Проте, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачем у розмірі, що визначений судом першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно неналежності доказів, наданих позивачем, є необґрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано, що письмові докази, в тому числі розрахунок заробітної плати є неналежним доказом.

Відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки працівник довів що він продовжував працювати на підприємстві у спірний період, виконував роботу згідно з трудовим договором та заробітна плата була йому нарахована, про що позивач надав відповідні відомості та нарахування, але виплачена.

Також апеляційний суд вважає, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з березня 2017 року, як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні, визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував в трудових відносинах до 30 березня 2016 року, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільнення не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок чого існує заборгованість по заробітній платі.

В частині оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача компенсації за втрату грошових доходів, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а висновок суду першої інстанції правильним.

Пунктами 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом.

Так, ОСОБА_1 має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Колегія суддів погоджується з розміром компенсації, визначеної судом першої інстанції, яка була обчислена виходячи із сум доходу після утримання податків і обов`язкових платежів.

Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за умови наявності вини у роботодавця.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, виходив з відсутності вини підприємства за невиконання своїх зобов`язань перед звільненим працівником. При цьому, суд послався на висновок ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, згідно з яким, якщо виконання такого зобов`язання унеможливлено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: актами тероризму на територіях Луганської та Донецької областей, що перебувають під контролем незаконних збройних формувань, то вина такого підприємства у невиконанні зобов`язань, передбачених статтями 47, 83, 115, і 116 КЗпП України, відсутня.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції лишився той факт, що вищезазначений науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України стосується обставин, які мали місце, починаючи з 20 березня 2017 року. В даній же справі відповідач мав провести повний розрахунок з позивачем в день його звільнення 30 березня 2016 року. Тобто, в той період часу, коли будь-які форс-мажорні обставини або обставини непереборної сили не існували, а тому, колегія суддів доходить висновку, що непроведення повного розрахунку зі звільненим працівником в даному випадку відбулося з вини відповідача.

За статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівниа до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Апеляційний суд виходить з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В даному випадку відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, а тому посилання відповідача на те, що суду першої інстанції слід було відмовити у задоволенні таких позовних вимог з урахуванням приписів частини 1 статті 233 КЗпП України, є безпідставними.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

В даній справі розмір заробітної плати невиплаченої при звільненні позивача становив 16 064,73 грн (без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів). Дана сума залишається невиплаченою позивачу і на теперішній час.

З урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 523 310,86 грн.

Однак, вищезазначена сума більш ніж у сорок три рази перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні, що є непропорційним наслідкам правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховую розмір заборгованості, дату її виникнення, ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом про її стягнення, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи та критеріям, визначених Великою Палатою Верховного Суду, визначення в сумі 32 000,00 грн розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів.

Висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20).

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в цій частині в межах доводів апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» відсутні, а тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Разом з тим, встановивши, що суд першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалив з порушенням норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 000,00 грн.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене, з відповідача АТ «Українська залізниця» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 160,00 грн та переглядом у суді апеляційної інстанції в розмірі 240,00 грн, що становить загальну суму 400,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32 000,00 (тридцять дві) гривень.

В іншій частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 400,00 (чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 січня 2023 року

Головуючий:

Судді: