ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4570/22

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/179/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Академія Державної пенітенціарної служби,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Академії Державної пенітенціарної служби (далі Академія), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ від 14 липня 2022 року про звільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, поновити її на роботі, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плати за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що в Академії вона працювала за контрактом з 02 лютого 2016 року на посаді начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права. 10 квітня 2017 року її було переведено на посаду завідувача кафедри, а 02 лютого 2021 року термін дії контракту з нею на посаді завідувача кафедри продовжено до 01 лютого 2026 року. У зв`язку з введенням в дію наказу МЮУ від 11 березня 2022 року «Про затвердження структури та штатів Академії Державної пенітенціарної служби» посада завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права скорочена, а замість неї введена посада начальника кафедри.

Вважала, що скорочення посади завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права та введення посади начальника цієї ж кафедри є удаваним (фіктивним) скороченням чисельності та штату працівників Академії, тому і наказ від 14 липня 2022 року про звільнення її з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників є незаконним, оскільки у Статуті Академії не встановлено додаткових вимог до осіб, які займають посади науково-педагогічних працівників на посадах начальників та завідувачів кафедр.

Указувала, що коло завдань та обов`язків завідувачів та начальників кафедр Академії не відрізняються за змістом, а посадові кваліфікаційні вимоги до цих посад не містять відмінностей, що підтверджують локальні нормативні акти, тому фактичного скорочення посади завідувача кафедри не відбулося ні шляхом об`єднання чи перетворення, у зв`язку з наведеним не відбулось ні реорганізації, ні перепрофілювання. Крім того, позивачці не було запропоновано усі наявні вакантні посади, які відповідають її спеціальності, кваліфікації чи посаді, а також не запропоновано посаду начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невідповідність позивачки кваліфікаційним вимогам для заміщення посади начальника кафедри у зв`язку з відсутністю у неї спеціального військового звання полковника внутрішньої служби. ОСОБА_1 зазначає, що її освіта, науковий ступінь, вчене звання та досвід професійної діяльності відповідають вимогам, які повинен мати керівник кафедри відповідно до п. 6 ст. 35 ЗУ «Про вищу освіту».

Зазначає, що районним судом не враховано ту обставину, що з метою якісного комплектування посад навчальних закладів наказом МЮУ від 06 січня 2022 року затверджено кваліфікаційні вимоги до професійної придатності осіб рядового і начальницького складу ДКВС України, і відповідно до цього наказу вимоги щодо наявності спеціального звання полковника внутрішньої служби для заміщення посади начальника кафедри відсутні. Не встановлено цієї вимоги і у Положенні про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників Академії, і у Статуті Академії.

Наголошує, що висунення кваліфікаційної вимоги щодо наявності спеціального звання до посад науково-педагогічних працівників, в тому числі, начальника кафедри в жодному нормативному акті не передбачено та ставить в нерівні, дискримінаційні умови вільнонайманих працівників, що є порушенням трудових прав не атестованих науковців. Зміст посадових інструкцій завідувача кафедри та начальника кафедри тотожні між собою стосовно кваліфікаційних вимог цих посад, що підтверджує спорідненість (однотипність) професійної назви посад начальника та завідувача кафедри, як керівників кафедри, які на рівних умовах обираються за конкурсом та згідно з класифікатором професій віднесені до категорії керівників.

Указує, що в новому штатному розписі Академії кафедра теорії та історії держави і права залишилася з незмінним кількісним складом посад, на ній продовжують викладатися предмети, які відносяться до загальної теоретичної підготовки юристів, не введено жодної навчальної дисципліни, яка передбачає спецпідготовку чи секретність викладання, що доводило б необхідність введення атестованої посади науково-педагогічного працівника для викладання такого предмету.

На переконання позивачки, зміна назви посади не доводить, чи дійсно відбулося скорочення штату, такі вимоги є визначальними при вирішенні спірних питань скорочення чисельності працівників та наведені у правових позиціях, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17 та від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17. Отже, під час реорганізації в Академії фактичного скорочення штату працівників не відбулося, і посада завідувача кафедри скорочена не була, а лише змінила назву.

Посилається на недотримання відповідачем при її звільненні вимог ст. 49-2 КЗпП України, указуючи, що позивачці було запропоновано лише частину вакантних посад, які вона могла б обіймати відповідно до своєї освіти та кваліфікації, а на її усні та письмові звернення щодо ознайомлення з повним переліком наявних вакантних посад роботодавцем було відмовлено.

У наданому відзиві відповідач, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи доводи відзиву, представник Академії наголошує на тому, що посада вільного найму завідувача кафедри та атестована посада начальника кафедри не є тотожними. Підставою для скорочення штату навчального закладу став наказ МЮУ № 1130/5, яким Академію переведено на нову структуру та штат. Цим же наказом скасовано структуру та штат, які діяли відповідно до попередніх наказів, отже в Академії відбулися зміни в організації виробництва і праці.

Зазначає, що згідно з вищенаведеним наказом посаду завідувача кафедри теорії та історії держава і права скорочено та введено посаду начальника кафедри з обов`язковою вимогою призначення на цю посаду особи з числа атестованого складу, тобто такої, яка має спеціальне звання. Позивачка ані на час введення в дію наказу № 1130/5, ані на день звільнення не мала спеціального звання та з приводу його присвоєння до керівництва закладу не зверталася. Разом з тим, у разі виникнення у ОСОБА_1 бажання проходити службу на атестованій посаді начальника кафедри полковника внутрішньої служби їй необхідно було б письмово повідомити про це Академію з наданням відповідних документів для прийняття на службу.

Звертає увагу на ту обставину, що оскільки позивачка звільнена з вільнонайманої посади, а начальник кафедри на час звільнення позивачки повинен був мати спеціальне звання полковника внутрішньої служби, ОСОБА_1 не є атестованою особою, тому останній не пропонувалось обійняти зазначену посада. У той же час, позивачці запропоновано всі інші наявні вакантні посади, які відповідали її кваліфікації та досвіду. 26 квітня 2022 року позивачку у телефонному режимі та у месенджері «Вайбер» було попереджено про заплановане звільнення із займаної посади, а 02 травня та 06 червня 2022 року її повідомлено про наявні вакантні посади, зокрема, заступника начальника ТВВ «Хмільницька філія Академії» та професора або доцента кафедри теорії та історії держави і права Академії.

Наголошує на тому, що позивачка, заявляючи вимогу про поновлення, не указує посаду, на якій її має бути поновлено. Відповідач зазначає, що посади завідувача кафедри на даний час в Академії не існує, а на посаду начальника кафедри позивачка не може обіймати через відсутність у неї спеціального звання.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з наказом МЮУ № 1130/5 від 11 березня 2022 року посаду завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права скорочено та введено посаду начальника цієї кафедри з обов`язковою вимогою призначення на цю посаду особи з числа атестованого складу, тобто такої, яка має спеціальне звання. Позивачка на час введення у дію наведеного наказу та на день свого звільнення спеціального звання не мала, нею не надано доказів звернення до роботодавця щодо прийняття на службу з наданням відповідних документів.

Районний суд зазначив, що ОСОБА_1 звільнена з вільнонайманої посади, а начальник кафедри на час звільнення позивачки повинен був мати спеціальне звання полковника внутрішньої служби. Оскільки позивачка не є атестованою особою, останній не пропонувалась зазначена посада, проте ОСОБА_1 було запропоновано інші вакантні посади, які відповідають її кваліфікації та досвіду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 01 лютого 2016 року між Академією та ОСОБА_1 укладено строковий контракт з науково-педагогічним працівником, згідно з умовами якого роботодавець прийняв позивачку, яка мала науковий ступінь доцента та вчене звання доктора наук, на посаду начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права. Строк дії контракту становив з 02 лютого 2016 року до 02 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 28-29).

Факт працевлаштування у навчальному закладі підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки (т. 1 а.с. 11-24). Запис від 10 квітня 2017 року свідчить про те, що на підставі наказу Академії № 68 о/с від 10 квітня 2017 року ОСОБА_1 переведена на посаду завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права в межах строку попереднього контракту з 10 квітня 2017 року по 02 лютого 2021 року.

Відповідно до іншого запису у трудовій книжці від 02 лютого 2021 року термін дії контракту з науково-педагогічним працівником ОСОБА_1 було продовжено з 02 лютого 2021 року по 01 лютого 2026 року за посадою завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права (наказ Академії № 18/ос від 01 лютого 2021 року).

Рішенням вченої ради Академії від 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 присвоєно вчене звання професора кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, а 09 лютого 2021 року позивачці видано атестат професора (т. 1 а.с. 241).

Наказом Міністерства юстиції України від 11 березня 2022 року № 1130/5, який видано відповідно до ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та у зв`язку зі службовою необхідністю, затверджено структуру та штати Академії (т. 2 а.с. 6-52). Цим же наказом скасовано структури та штати, які діяли відповідно до наказів Міністерства юстиції України № 869/к від 07 травня 2021 року та № 1930/к від 16 серпня 2021 року.

Відповідно до затвердженої структури чисельність кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права становить 12 штатних одиниць (т. 2 а.с. 7), а керівником кафедри є начальник кафедри зі спеціальним званням полковник внутрішньої служби (т. 2 а.с. 17).

Наказом ректора Академії від 26 квітня 2022 року № 86/ОС персонал Академії попереджено про заплановане звільнення за скороченням штату (т. 1 а.с. 40), копія якого разом з персональним попередженням про заплановане вивільнення із займаної посади та повідомленням про наявні вакантні посади надіслані ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 41, 42, 43).

З додатків вбачається, що позивачку попереджено про заплановане вивільнення з посади завідувача кафедри за п. 1 ст. 40 КЗпП України 29 червня 2022 року, у зв`язку з чим запропоновано обійняти посаду заступника начальника ТВВ «Хмельницька філія Академії». З персональним попередженням про заплановане вивільнення із займаної посади та повідомленням про наявні вакантні посади ОСОБА_1 ознайомилася 02 травня 2022 року, про що свідчить її особистий підпис.

Згодом роботодавець вдруге повідомив позивачку про наявні вакантні посади, запропонувавши їй посаду професора кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, та посаду доцента цієї ж кафедри. Відповідне повідомлення отримано ОСОБА_1 06 червня 2022 року (т. 1 а.с. 27).

Наказом ректора Академії від 29 червня 2022 року № 149/ОС ОСОБА_2 , завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України 04 липня 2022 року (т. 1 а.с. 173).

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивачки наказом Академії від 04 липня 2022 року № 151/ОС перенесено дату звільнення ОСОБА_1 з 04 липня 2022 року на дату першого робочого дня після виходу з лікарняного (т. 1 а.с. 26).

14 липня 2022 року посадовими особами відділу по роботі з персоналом Академії складено акт № 3 про те, що до 02 липня 2022 року ОСОБА_1 не повідомила відділ про погодження або відмову із запропонованими їй посадами згідно з повідомленням, яке остання отримала 06 червня 2022 року. В акті зазначалось, що, прибувши на роботу 14 липня 2022 року, ОСОБА_1 у відділі по роботі з персоналом відмовилася повідомляти про своє рішення щодо запропонованих їй посад, указавши, що гарно знає трудове законодавство (т. 1 а.с. 178).

Наказом ректора Академії від 14 липня 2022 року № 156/ОС ОСОБА_2 , завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) з 14 липня 2022 року (т. 1 а.с. 25).

Звернувшись з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 зазначала, що скорочення посади завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права та введення посади начальника цієї ж кафедри є удаваним, а посадові кваліфікаційні вимоги до цих посад не містять відмінностей, що підтверджують локальні нормативні акти Академії. Наголошувала, що пропонувались усі наявні вакантні посади, які відповідали її спеціальності, кваліфікації чи вченому званню, а також не запропоновано посаду начальника кафедри.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За змістом ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Як визначено у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення в такому випадку допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

В силу вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Статтею 1 КЗпП України встановлено, що кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до персоналу ДКВС України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в ДКВС України.

Служба в ДКВС України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДКВС України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом п. 1.3 Статуту Академія самоврядний та автономний вищий навчальний заклад зі специфічними умовами навчання, який є державною установою, фінансується за рахунок коштів державного бюджету і віднесено до сфери управління центрального органу виконавчої влади Міністерства юстиції України (далі МЮУ).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі укладеного з Академією контракту з 02 лютого 2016 року працювала на посаді начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, зі строком дії контракту до 02 лютого 2021 року. 10 квітня 2017 року позивачка була переведена на посаду завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права.

01 грудня 2020 року ОСОБА_1 присвоєно вчене звання професора кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права.

У подальшому термін дії контракту з ОСОБА_1 продовжено з 02 лютого 2021 року по 01 лютого 2026 року за посадою завідувача кафедри.

У березні 2022 року Академію було переведено на нову структуру та штат, які були затверджені наказом МЮУ від 11 березня 2022 року № 1130/5. Цим же наказом скасовано структури та штати, які діяли відповідно до наказів МЮУ № 869/к від 07 травня 2021року та № 1930/к від 16 серпня 2021 року.

Згідно з новим штатом, затвердженим наказом МЮУ № 1130/5, посаду завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права скорочено та введено посаду начальника цієї кафедри з обов`язковою вимогою призначення на цю посаду особи з числа атестованого складу, тобто яка має спеціальне звання полковника внутрішньої служби. З наказом про заплановане звільнення за скороченням штату з посади завідувача кафедри від 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 була ознайомлена 02 травня 2022 року.

Таким чином, на час звільнення позивачки введена посада начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права була атестованою.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена з вільнонайманої посади завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, а начальник кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права на час звільнення позивачки повинен мати спеціальне звання полковника внутрішньої служби, якого позивачка не мала, відповідачем обґрунтовано не запропоновано їй посаду начальника кафедри.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що в Академії відбулось скорочення штату працівників, а не як зазначає у позові ОСОБА_1 перейменування посад, оскільки посада вільного найму завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права вилучена та введена посада начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права полковника внутрішньої служби. При цьому інші посади на кафедрах, у тому числі начальників, за новим штатом Академії також стали атестованими.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці.

У справі встановлено і не заперечується стороною позивача, що ОСОБА_1 на час введення у дію наказу «Про затвердження структури та штатів Академії» № 1130/5 від 11 березня 2022 року та на день звільнення з посади завідувача кафедри не мала спеціального звання полковника внутрішньої служби.

Верховний Суд у своїй постанові від 06 липня 2021 року у справі № 428/12217/19 зазначив, що КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, до кола яких особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, як спеціальні суб`єкти права, не належать, оскільки не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять саме службу цивільного захисту на умовах контракту.

Призначенню вільнонайманої особи на посаду начальницького складу передує подання такою особою заяви про прийняття на службу цивільного захисту з усіма необхідними документами до органу чи підрозділу, в якому така особа бажає проходити службу, після чого відповідний орган, вивчивши документи кандидата, складає висновок про прийняття на службу цивільного захисту та направляє його до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, яка приймає остаточне рішення про прийняття або неприйняття такого кандидата на службу з призначенням на посаду.

Отже, у разі виникнення у позивачки бажання проходити службу на атестованій посаді начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права полковника внутрішньої служби, їй необхідно було письмово повідомити про це Академію з наданням відповідних документів для прийняття на службу. ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів щодо наявності наміру звернутися або фактичного звернення до відповідача з відповідною заявою про прийняття на службу.

Порядок вивільнення працівників встановлено ст. 49-2 КЗпП України, ч. 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Законодавцем визначено, що згоду на переведення на іншу роботу працівник зазвичай підтверджує письмовою заявою про таке переведення. У разі відмови працівника від запропонованої йому роботи доцільно одержати письмове підтвердження про це, причому в прийнятні строки, забезпечивши дотримання роботодавцем установленої законодавством процедури звільнення такого працівника чи можливість запропонувати цю роботу іншому працівникові, який теж підлягає вивільненню. Якщо працівник відмовляється ознайомитися з наказом під розписку або працювати на запропонованих вільних посадах, складається акт за підписом від трьох і більше осіб, в якому зазначаються всі обставини відмови працівника, а також те, що працівникові роз`яснено зміст та вимоги п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідач двічі повідомив ОСОБА_1 про наявні вакантні посади, зокрема, посаду заступника начальника ТВВ «Хмельницька філія Академії Державної пенітенціарної служби», а також посади професора кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права та доцента цієї ж кафедри.

Оформлена у встановленому письмовому вигляді згода ОСОБА_1 на запропоновані їй вакантні посади у матеріалах справи відсутня, проте наявний акт, складений посадовими особами відділу по роботі з персоналом, про те, що до 02 липня 2022 року ОСОБА_1 не повідомила відділ про погодження або відмову із запропонованими їй посадами.

За доводами позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 указує, що не була ознайомлена з усіма вакантними посадами, наявними на час її звільнення.

На запит апеляційного суду відповідачем надано перелік вакантних в Академії посад у період з 26 квітня по 14 липня 2022 року (т. 2 а.с. 2-5), ознайомившись з яким у ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що їй безпідставно не запропоновано посади доцента кафедри адміністративного, цивільного та господарського права і процесу, та доцента кафедри кримінального, кримінально-виконавчого права та кримінології, які вона може займати відповідно до кваліфікаційних вимог.

Колегія суддів виходить з того, що кваліфікаційними вимогами до цих указаних позивачкою посад є науковий ступінь та/або вчене звання за відповідною галуззю знань за профілем діяльності кафедри, тобто, з адміністративного, цивільного та господарського права і процесу або з кримінального, кримінально-виконавчого права та кримінології. ОСОБА_1 ж має вчене звання професора кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, отже, вчене звання позивачки не відповідає кваліфікаційним вимогам щодо вакантних посад, які, на її переконання, мав би запропонувати їй роботодавець. При цьому апеляційний суд констатує, що на кафедрі теорії та історії держави і права, конституційного права, тобто там, де ОСОБА_1 має науковий ступінь та/або вчене звання за відповідною галуззю знань за профілем діяльності кафедри відповідачем запропоновано їй посади професора та доцента.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про дискримінаційний підхід керівництва навчального закладу до вільнонайманих працівників при висуненні кваліфікаційної вимоги щодо наявності спеціального звання до посад науково-педагогічних працівників, в тому числі, начальника кафедри, що є порушенням трудових прав не атестованих науковців з огляду на таке.

Стаття 2-1 КЗпП України забороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. За змістом ст. 5 вказаного Закону формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації та утиск.

Позивачкою до позову не надано доказів, а зі змісту позовних вимог не вбачається, що її обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією, а також не надано суду належних та допустимих доказів того, що з боку відповідача вчинено стосовно неї дії, які мають ознаки прямої дискримінації чи утиску.

Колегія суддів враховує, що позивачку звільнено з роботи з підстав змін в організації виробництва і праці, тобто, через скорочення займаної нею посади завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, а посада начальника цієї ж кафедри не пропонувалась позивачці через відсутності у неї спеціального звання полковника внутрішньої служби.

Не можуть бути застосовані при вирішенні цього спору висновки, що викладені у постановах Верховного Суду в ході розгляду трудових спорів, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, оскільки за обставинами ці справи не являються тотожними зі справою, яка переглядається.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко