Справа № 677/1853/18
Провадження № 2/677/146/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2023 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Гладій Л.М.,

з участю секретаря Владюк Н.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПрАТ «СК «Провідна», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, який в ході судового розгляду уточнив, до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який в ході судового розгляду уточнив, просив стягнути з відповідача на його користь 24040 грн. 29 коп. матеріальної шкоди та 20000 грн. моральної шкоди, всього 44 040,29 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 вересня 2018 року о 16 год. 40 хв. в м. Красилові по вул. Щаслива ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Opel Vivaro», д.н.з. НОМЕР_1 , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, рухаючись по другорядній дорозі, та виїжджаючи на головну дорогу вул. Грушевського, не надав перевагу в русі транспортному засобу «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, здійснив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Красилівського районного суду від 26 жовтня 2018 року по справі № 677/1601/18 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

Вищезазначений автомобіль «Nissan Qashqai» д.н.з. НОМЕР_2 належить ОСОБА_3 та знаходився у користуванні позивача на підставі договору оренди, а тому позивач, як користувач даного автомобіля змушений був понести витрати на його евакуацію з місця ДТП та в подальшому доставити його до станції технічного обслуговування для проведення ремонту, а також понести витрати на визначення вартості відновленого ремонту.

Розмір матеріальної шкоди позивачем визначено у розмірі 29040,29 грн., з яких 700 грн. - оплата послуг автомобільного евакуатора, 20780 грн. - витрати на заміну задніх амортизаторів та заднього підрамника, які були здійснені позивачем як користувачем автомобіля, 2500 грн. - витрати на проведення автотоварознавчого дослідження №316/18 від 12 жовтня 2018 року, 2610 грн. - витрати на проведення хімічної очистки салону, 2450,29 грн. - витрати на лікування. 05 жовтня 2018 року відповідач сплатив позивачу 5000 грн., в рахунок часткового відшкодування спричиненої шкоди.

Крім того, просив стягнути на його користь 10000 грн. моральної шкоди спричиненої йому у зв`язку із ушкодженням його здоров`я, та 10000 грн. моральної шкоди спричиненої протиправною поведінкою відповідача. Тому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути шкоду 24040 грн. 29 коп. матеріальної шкоди та 20000 грн. моральної шкоди, всього 44 040,29 грн.

Представник відповідача подав до суду відзив, у якому вимоги позову не визнав, вказав, що позивачем не доведено факт заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди та її розміри. Зокрема, в частині стягнення витрат на послуги евакуатора з місця ДТП у сумі 700 грн, зазначає, що в силу вимог cт. 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого виплачується страховиком. До таких виплат належать і витрати пов`язані з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Натомість з матеріалів справи та поданих позивачем доказів не вбачається, що позивачем не було заявлено вимоги про стягнення витрат на евакуацію транспортного засобу. Також позивач зазначає, що в наслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження та з 19.09.2018 року по 24.09.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділені Красилівської ЦРЛ та вимушений був купувати та приймати призначені ліки, на що ним витрачено 2450, 29 грн. Слід звернути увагу суду на долучений до позовної заяви позивачем епікриз, виданий ОСОБА_1 , як лікарський документ, яким не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та призначеним лікуванням. Відповідно, долучені квитанції не є доказом понесених видатків на лікування внаслідок ДТП. Доказів рецептурних призначених лікарських засобів, окреслених у квитанціях сторона позивача не надає. Окрім того, в силу вимог cm.cm. 24, 25, 26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування видатків пов`язаних із шкодою здоров`я потерпілому покладено на страховика. Матеріали містять доказ, відповідь СК «Провідна», за змістом якої остання відмовила ОСОБА_1 у виплаті відповідного страхового відшкодування, оскільки останній на навів та не надав доказів того, що внаслідок ДТП, за участю забезпеченого транспортного засобу «OPEL», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , позивач не визнаний потерпілою особою та відповідне рішення ним не оскаржувалось. В частині стягнення з відповідача видатків на проведення авто-товарознавчого дослідження No316/18 від 12.10.2018 витрат у сумі 2500,00 грн., слід зазначити, що відповідний висновок не може бути належним доказом у справі, оскільки докази того, що власник транспортного засобу ОСОБА_4 уповноважив позивача у справі на вчинення таких дій, стороною до суду не подано. В частині стягнення з відповідача витрат на ремонт транспортного засобу в сумі 20780, 00 грн. згідно акту виконаних робіт від 13.02.2019 N06 по заміні задніх амортизаторів та заднього підкрилка, а також видатків у сумі по хімічній очистці транспортного засобу слід зазначити, що зазначений висновок експерта, обсяг відновлювальних робіт зазначений у калькуляції висновку, а також кількість необхідних запчастин окреслених висновком не містять відомостей про необхідність заміни відповідних агрегатів, як і відомостей про необхідність проведення хімічної очистки салону автомобіля. Будь яких доказів, на підтвердження заявлених вимог, що підтверджують необхідність усунення наслідків пошкодження транспортного засобу в наслідок ДТП у цій частині, позивач суду та сторонам не надав. Стверджує, що позивач не наділений правом на відшкодування шкоди внаслідок ДТП, оскільки таким правом наділений тільки власник пошкодженого автомобіль, або законний володілець, договір оренди транспортного засобу від 20 серпня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на який посилається позивач, є недопустимим доказом, оскільки в порушення ч. 2 ст. 799 ЦК України не укладений в нотаріальній формі, а тому є нікчемним в силу приписів ст. 220 ЦК України.

Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки доказів завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності саме відповідача, не надано.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Крім того, позивач пояснив, що згідно розписки, яку написав власноручно 05 жовтня 2018 року, він отримав від ОСОБА_2 5000 грн, як часткове відшкодування за ДТП, з яких 2500 відшкодовано йому в рахунок моральної шкоди. Щодо відшкодування шкоди в розмірі 2 500 грн. в рахунок проведення авто товарознавчої експертизи, заперечив.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача адвокат Косік С.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з підстав наведених у відзиві. Крім того, пояснив, що 05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 власноручно було написано розписку про отримання ним від ОСОБА_2 , в рахунок часткового відшкодування за ДТП 5 000 грн, з яких 2 500 грн за проведення авто товарознавчої експертизи та 2 500грн в рахунок моральної шкоди.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали цивільної справи доказами, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом достовірно встановлено, що 19 вересня 2018 року о 16 год. 40 хв. в м. Красилові по вул. Щаслива, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Opel Vivaro», д.н.з. НОМЕР_1 , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, рухаючись по другорядній дорозі, та виїжджаючи на головну дорогу вул. Грушевського, не надав перевагу в русі транспортному засобу «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_3 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, здійснив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 316/18 від 12 жовтня 2018 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП, враховуючи пошкодження зазначені в актах огляду транспортного засобу від 10 жовтня 2018 року, складає 164 788,85 грн.

Згідно епікризу № 4780 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в травматичному відділені ЦРЛ з 19 вересня 2018 року по 24 вересня 2018 року.

Згідно доданих позивачем копій фіскальних чеків придбавались лікарські препарати на загальну суму 2450,29 грн.

Згідно товарного чеку від 20 грудня 2018 року вартість транспортування автомобіля «Nissan Qashqai» в м. Хмельницький становить 700 грн. Доказів сплати позивачем вказаної суми матеріали справи не містять.

Згідно актів виконаних робіт №6 від 13 лютого 2019 року та №4 від 13 лютого 2019 року замовником виконаних робіт є ОСОБА_1 , загальна вартість проведених робіт становить 23390 грн. та містять відмітку про сплату коштів за їх проведення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а постанова у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

У справі про відшкодування шкоди на потерпілого (позивача) покладається обов`язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01.03.2014 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п.4).

Щодо обставин, встановлених постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, то вони є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої прийнято цю постанову, лише з питань, чи мали місце неправомірні дії (бездіяльність) і чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні обставини, встановлені постановою у справі про адміністративне правопорушення від 26 жовтня 2018 року, дають підстави для висновку, що 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_4 , вчинив дорожньо-транспортну пригоду та пошкодив автомобіль «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 ., який належить ОСОБА_3 .

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідач, заперечуючи право позивача на відшкодування майнової шкоди посилається на відсутність доказів на підтвердження того, що позивач був законним володільцем пошкодженого автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 , зокрема вказував на нікчемність договору оренди від 20 серпня 2013 року.

Відповідно до приписів ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи договір оренди від 20 серпня 2013 року (а.с. 145), сторонами якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , складений у простій письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Зважаючи на вказане, та за відсутності доказів протилежного, суд вважає за можливе зробити аналогічний висновок у даній справі про те, що оскільки позивач ОСОБА_1 правомірно керував автомобілем «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується матеріалами справи, а тому має право на відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV).

Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Статтями 28, 29 Закону N 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути понесені ним витрати з ОСОБА_2 , як особи, яка своєю неправомірною поведінкою спричинила ДТП та заподіяла шкоду автомобілю, яким він користувався. Також позивач просив стягнути на його користь вартість проведення авто-товарознавчого дослідження №316/18 від 12 жовтня 2018 року у розмірі 2500 грн.

Листом від 05 грудня 2018 року №17-10/12584 ОСОБА_1 приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна» (надалі - ПрАТ «СК «Провідна») було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю документального підтвердження нанесення шкоди життю/здоров`ю потерпілого.

Відповідно до приписів п. 36.7. Закону № 1961 IV рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, який викладено у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 154), від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Якщо шкода, завдана потерпілій особі під час ДТП, перевищує ліміт страхового відшкодування то різниця між завданою шкодою та сумою страхового відшкодування покладається на страхувальника.

Таким чином, страхувальник є належним відповідачем у справах із позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, які не перевищують ліміту страхового відшкодування, визначеного у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів між страховиком та страхувальником.

Як вбачається з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1881867 цивільно-правова відповідальність відповідача на час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «СК «Провідна» (а.с. 71). Ліміт відповідальності згідно вказаного полісу становить 100000 грн. за шкоду заподіяну майну та 200000 грн. за шкоду заподіяну життю/здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 із вимогою про відшкодування шкоди, завданої ДТП, у розмірі 29040,29 грн., тобто в межах ліміту страхового відшкодування відповідно до договору, укладеного 04 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 .

Так, як вказувалось вище, у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Враховуючи те, що позивач звернувся до страхувальника із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка не перевищує ліміт страхового відшкодування, згідно укладеного між ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення майнової шкоди з страхувальника є передчасними, а ОСОБА_2 в силу того, що у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, - є неналежним відповідачем в цій частині позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди слід відмовити у зв`язку із тим, що такі позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача.

Щодо відшкодування витрат на лікування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Тому, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Відповідно до ст. 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий МТСБУ) відповідну заяву. До заяви додаються довідки про дорожньо-транспортну пригоду, інші документи, які мають відношення до даної дорожньо-транспортної пригоди, завірені у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 36.2 Закону, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаних: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. У разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст.ст. 32 та/або 37 цього Закону, має прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

В судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Провідна» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/1881867 від 04 грудня 2017 року.

Таким чином, відшкодування шкоди ОСОБА_2 можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПрАТ «СК «Провідна» щодо виплати йому витрат на лікування, проте, йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що документального підтвердження компетентних органів (постанова суду, тощо), стосовно нанесеної шкоди життю та/або здоров`ю потерпілому не надав, про що письмово, з обґрунтуванням причин, був повідомлений. (а.с. 87). Разом з тим, відмова у виплаті страхового відшкодування за заявою ОСОБА_1 не свідчить про те, що у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди. Шкода не відшкодовується лише у випадках, визначених ст. 32 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика, а тому в частині задоволення стягнення витрат на лікування слід відмовити.

Щодо стягнення витрат на проведення експертизи.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, зважаючи на доводи відповідача про те, що ним вже сплачено позивачу 2 500 грн. у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням автотоварознавчої експертизи № 316/18 від 12 жовтня 2018 року, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 05 жовтня 2018, власноручно написаною ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 5 000 грн., як часткове відшкодування за дорожньо-транспортну пригоду, яку він спричинив 19.09.2018 року (а.с.64).

Отже, з наведених вище доказів убачається, що відповідач станом на 05 жовтня 2018 року здійснив відшкодування шкоди, спричиненої ОСОБА_1 внаслідок ДТП, однак яких саме послуг не вказав.

Представник відповідача ОСОБА_5 зауважив, що 2 500 грн. було відшкодована в рахунок моральної шкоди, що не заперечував ОСОБА_1 , а 2 500 грн. в рахунок проведення автотоварознавчої експертизи.

ОСОБА_1 заперечив, що з коштів сплачених ОСОБА_2 в сумі 5 000 грн., йому відшкодовано 2 500 грн. в рахунок проведення автотоварознавчої експертизи, зазначивши, що врахував всі ці кошти на відшкодування матеріальної шкоди, однак таке твердження не є достатнім для спростування доводів представника відповідача, а також з огляду на те, що в розписці не конкретизовано на що саме зараховані ці кошти.

Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позивач не надав суду доказів, які беззаперечно свідчили про те, що із суми сплачених коштів в розмірі 5 000 грн., виходячи із принципу диспозитивності, суд вважає, що витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 2 500 грн. відшкодовані ОСОБА_2 , тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу, хімчистки салону транспортного засобу, заміну задніх амортизаторів та заднього підкрилка.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд критично оцінює надані позивачем докази на підтвердження витрат на послуги евакуатора. Зокрема, товарний чек, датований 20 грудня 2018 року на суму 700 гривень (а.с. 62), не містить ідентифікуючої інформації на підтвердження цих витрат, а саме: відомостей щодо кількості кілометрів та адрес доставки автомобіля, кому належить транспортний засіб, його державний номерний знак, ким здійснювалася евакуація, (лише вказано « ОСОБА_6 »), відтиску печатки, крім того, позивачем не надано квитанцію про оплату вказаної послуг.

Зі змісту ч.ч. 1-3 ст. 87 ЦПК України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Всупереч вказаним приписам процесуального закону, перераховані вище письмові докази, враховуючи недоліки їх оформлення, не є допустимими та такими, що належним чином підтверджують витрати позивача на послуги евакуатора, а тому позовні вимоги про стягнення суми витрат на евакуацію транспортного засобу в розмірі 700 грн. задоволенню не підлягають, як недоведені.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

В ч. 2 ст. 1166 ЦК України вказано, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Підстав для відшкодування збитків на заміну задніх амортизаторів і заднього підрамника у розмірі 20 780 грн. та 2 610 грн. пов`язаних з очисткою транспортного засобу після виконання ремонтно-відновлювальних робіт, в тому числі фарбування автомобіля, суд не встановив, виходячи з того, що позивач та його представник не надали суду доказів на підтвердження вини відповідача в завданні цих збитків.

У висновку № 316/18 експертного дослідження автомобіля, обсягу відновлюваних робіт у калькуляції, а також кількості необхідних запчастин не зазначено відомостей про необхідність заміни відповідних агрегатів, як і відомостей про необхідність проведення хімічної очистки салону автомобіля.

Самі по собі акти виконаних робіт № № 4 та 6 від 13 лютого 2019 року, які містять відмітки «сплачено», про понесені позивачем витрати на заміну амортизаторів та підрамника, а також на послуги із хімчистки салону не свідчать про те, що ці витрати були необхідні для усунення пошкоджень транспортного засобу, завданих з вини відповідача та про наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та понесенням позивачем зазначених витрат.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач у позовній заяві оцінив завдану йому моральну шкоду в 20000 грн., з яких 10000 грн. - розмір моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок ушкодження здоров`я та спричинених тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, та 10000 грн. - розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц)

Відповідно до ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі ст. 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 звернула увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 10000 грн. моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодженням здоров`я, належним, у даному випадку, відповідачем за такими позовними вимогами є страховик, а саме ПрАТ «СК «Провідна», на яке покладається обов`язок виплати страхового відшкодування за завдану потерпілому моральну шкоду в межах ліміту відповідальності страховика, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині також є передчасними та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви позивачем також заявлено вимогу про стягнення 10000 грн. моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями винуватця ДТП - ОСОБА_2 , що не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV), а тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачу протиправними діями ОСОБА_2 , було заподіяно моральну шкоду у зв`язку з стресом, пережитим внаслідок ДТП, в ході якої автомобіль, яким керував позивач, перевернувся, страхом за власне життя та здоров`я. Суд також враховує стан здоров`я ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю 2 групи.

Судом встановлено, що згідно розписки від 05 жовтня 2018 року, написаної власноручно ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 5000 грн., як часткове відшкодування за ДТП. Як зазначено вище, ОСОБА_1 не заперечував той факт, що з цієї суми 2 500 грн. було відшкодовано в рахунок моральної шкоди.

Тому, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, характер та обсяг моральних страждань, перенесених позивачем у зв`язку протиправними діями відповідача, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити частково, а саме, з врахуванням відшкодованих позивачу в рахунок моральної шкоди 2500 грн., стягнувши з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2500 грн.

На підставі та керуючись ст.ст. 22, 23, 998, 999, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 102, 106, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПрАТ «СК «Провідна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 (дві тисячі) гривень відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», місцезанаходження: 03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 25, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2023 року.

Суддя Л.М. Гладій