Справа № 761/4493/21
Провадження № 2/761/4062/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

04 лютого 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

-визнати кредитний договір №02.12.2020-010000102 від 02.12.2020 року, укладений між сторонами, недійсним.

Вимоги обгрунтовані тим, що 02.12.2020 року між сторонами був укладений кредитний договір.

Як зазначає позивач, вона не підписувала кредитний договір - порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», тому договір про надання позики, укладений між сторонами є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

В той же час, як зазначає позивач, на виконання положень ч.ч. 2, 3 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» відповідач перед укладенням договору не надав позивачу необхідної інформації.

Крім того, згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» з боку відповідача є нечесна підприємницька практика яка ввела позивача, як споживача в оману. Згідно з ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

В оскаржуваному договорі в порушення вимог діючого законодавства не зазначено ціни договору та сукупної вартості кредиту.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

29.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що 02.12.2020 року між сторонами укладений електронний кредитний договір №02.12.2020-010000102, що складається з частин «заявка та відповідь про прийняття пропозиції (акцепт)» та пропозиція про укладення кредитного договору (оферта)». Сторони не заперечують факт укладення договору, тому вказана обставина у відповідності до положень ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Позивачкою отримано позику за вказаним договором в рахунок виконання зобов`язань за попереднім кредитним договором №11.11.2020-010001335 від 11.11.2020 року, що підтверджується особистою заявою ОСОБА_1 про перекредитування від 02.12.2020 року.

Як зазначає представник відповідача, кредитний договір був укладений в електронній формі та підписаний позивачкою електронним підписом одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам до порядку укладення електронних договорів, передбаченого ст.ст.11-12 Закону України «Про електронну комерцію», не суперечить положенням ст.ст.203, 207 ЦК України та спростовує твердження позивача про не підписання нею договору.

Також представник зазначає, що особу позивача було ідентифіковано в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в порядку, передбаченому ч.4 ст.14 Закону України «Про електронну комерцію» під час входу користувача до Особистого кабінету за допомогою електронного підпису. У власних контактах позивач вказала фінансовий номер НОМЕР_1 , який був використаний і при укладенні договору 11.11.2020 року (договір не оскаржувався). На вказаний номер телефону був відправлений та доставлений одноразовий ідентифікатор «D618» яким був підписаний оскаржуваний кредитний договір та підтверджується довідкою ТОВ «Старт-мобайл». В підтвердження укладення електронного кредитного договору №02.12.2020-010000102 від 02.12.2020 року може бути використаний LOGFILE з чіткою хронологією укладення електронного кредитного договору. Вказаний файл для Нацкомфінпослуг є доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що відповідач надав позивачу для ознайомлення паспорт споживчого кредиту з усією інформацією, передбаченою ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» про що свідчить її підпис одноразовим ідентифікатором. Вказаний паспорт споживчого кредиту містить інформацію про загальну вартість кредиту, а також про відсутність платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця. Після п.11.8 зазначено, що Позичальник підтверджує що інформація, зазначена в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.2 ст.12, ч.2 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана, як і вказано в договорі про те, що кредитор до укладення договору надав Позичальнику всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених Законом України «Про споживче кредитування». Усі істотні умови кредитування чітко, зрозуміло і однозначно вказані у кредитному договорі, зокрема в акцепті, що є невід`ємною частиною договору.

Крім того, представник зазначає, що за оскаржуваним договором позивач не сплатила ні кредит, ні відсотки за його користування.

Сторони погодили в договорі умови сплати процентів та у випадку сплати процентів на 14 день їх максимальний розмір становить 2 240,00 грн., неустойка за даним договором не нараховувалась. Позивач не вказала яким чином порушуються її права, яким пунктом договору та в чому полягає порушення її прав; позивач не вказала жодної правової підстави для визнання недійсним чи нікчемним кредитного договору.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що 02.12.2020 року між ТОВ «Споживчий центр» (далі - Кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №02.12.2020-010000102 (який складався з Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявки та підтвердження укладання кредитного договору) за умовами якого позивачу надано кредит в сумі 8 000,00 грн., строком користування на 14 днів, сплатою процентів в сумі 2 240,00 грн.

Сума кредиту та проценти мали бути сплачені до 16.12.2020 року.

Позивач як вбачається з позовної заяви, не заперечувала факту отримання грошових коштів за договором.

Як вбачається із Заявки, максимальний розмір процентів за договором становить 2 240,00 грн. за умовою «Короткий кредит» (14 календарних днів) та 5 600,00 грн. за умовою «Довгий кредит» (28 календарних днів).

Крім того, як вбачається із Заявки, розмір процентів відповідно до ст.625 ЦК України становить 881,64 % річних.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначала, що вона не підписувала договір у спосіб, визначений діючим законодавством. Щодо зазначеного позивачем варто зазначити наступне.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не надала суду доказів, що вона підписала договір в порушення вказаних вище положень діючого законодавства.

Як зазначає позивач, в позовній заяві, вона не підписувала кредитний договір - порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», тому договір про надання позики, укладений між сторонами є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Позивач не надала суду доказів, що при укладення кредитного договору було порушено положення абзацу 3 частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

В той же час, як зазначає позивач, на виконання положень ч.2 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» відповідач перед укладенням договору не надав позивачу необхідної інформації.

Як вбачається з Паспорту споживчого кредиту, орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 881,64%, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача - 24 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що Пропозиція була підписана одноразовим ідентифікатором, отриманим Позичальником від кредитора на номер телефону Позичальника, вказаний при реєстрації у інформаційній системі Кредитора.

Як зазначено в Договорі (пункт 11.8 Пропозиції та в Заявці), Позичальник підтверджує, що інформація, зазначена в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.12, ч.2 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана, він ознайомився з нею за посиланням.

Крім того, у вказаному пункті та Заявці зазначено, що для прийняття Позичальником усвідомленого рішення та задля зручності надання інформації Кредитор до укладення договору надав Позичальнику всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених Законом України «Про споживче кредитування».

Позивач ознайомилась та погодилась на прийняття умов кредитного договору (оферти), підписавши заявку, паспорт споживчого кредиту та підтвердження укладання кредитного договору.

А тому матеріалами справи спростовано твердження позивача про ненадання їй необхідної інформації.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Споживчий центр" є фінансовою установою, яка здійснює діяльність - інші види кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення електронного кредитного договору від 02.12.2020 року №02.12.2020-010000102 ТОВ "Споживчий центр" було надано суду "LogFile" з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі.

Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) ТОВ "Споживчий центр" пропонує укласти кредитний договір на умовах, встановлених товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення договору (оферта), розміщена на сайті кредитора заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.

Відповідач підтвердила, що ознайомлена і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору від 02.12.2020 року №02.12.2020-010000102, з яким вона попередньо ознайомилася. Акцептовані нею умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.

Крім того, відповідач розуміла, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).

Відповідно до пунктів 11.4, 11.6 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) позичальник підтверджує, що вказаний ним при реєстрації номер телефону належить виключно позичальнику, не переданий та не буде переданий у користування та/або володіння та/або розпорядження будь-яким особам, саме цей номер телефону використовується та буде використовуватись позичальником при виконанні умов даного договору, вчиненні будь-яких операцій за ним. Позичальник зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість для третіх осіб здійснити доступ та/або використати номер телефону, зазначений при реєстрації позичальника у інформаційній системі. Позичальник несе ризик та негативні наслідки втрати, незаконного володіння, технічного перехоплення інформації, тощо, вибуття з володіння мобільного телефону позичальника (зокрема, відповідної SIM-карти). Ризик і всю відповідальність за несанкціоноване використання номеру телефону несе виключно позичальник. Будь-яку особу, яка використала такі засоби, кредитор безумовно вважає позичальником, і не несе відповідальності, якщо це не відповідає дійсності.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.12.2020 року у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також у відповідності до Закону "Про електронну комерцію", ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 строком на 14 календарних днів уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі №02.12.2020-010000102 на суму 8 000,00 грн зі сплатою відсотків, які застосовуються протягом первинного та пролонгованого строків, на підтвердження прийняття заяви на видачу кредиту позивачем було надіслано відповідачу підтвердження укладення договору на вищевказаних умовах.

Цього ж дня вказана сума позики була зарахована на погашення заборгованості за кредитним договором №11.11.-2020-010001335 від 11.11.2020 року. Позивач в позовній заяві не заперечувала факту отримання грошових коштів за договором.

Матеріали справи свідчать про те, що заявка, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), була підписана позивачем одноразовим ідентифікатором D618, надісланими смс-повідомленням на належний позивачу фінансовий номер телефону НОМЕР_1 .

Відправлення та доставлення одноразового ідентифікатора для підписання кредитного договору від 02.12.2020 року підтверджується довідкою ТОВ "Старт-мобайл" від 26 жовтня 2021 року № 26-10/21.

Вказані обставини позивач не спростувала належними та допустимими доказами.

Позивач не заперечувала, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить їй, або що на час укладення спірних договорів вона втратила вказані засоби зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.

Отже, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що 02.12.2020 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №02.12.2020-010000102 в електронній формі, умови якого відповідачем були виконані. Позивач у передбачений договором 14-денний строк, тобто до 16 грудня 2020 року заборгованість не повернула.

За пунктом 4.1 кредитного договору від 02.12.2020 року №02.12.2020-010000102 позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту - до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти (16.12.2020 року); б) проценти за користування кредитом - в день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором, кредитор залишає за собою право нарахування неустойки.

Як вказує представник відповідача у відзиві, неустойка позивачу не нараховувалась. В той же час позивач не надала суду доказів що їй була нарахована неустойка та її розміри.

Сторони не надали суду інформацію про суму заборгованості за кредитним договором та її розрахунок.

Також позивач звертаючись до суду зазначала, що при підписанні кредитного договору вона була введена в оману.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надала суду доказів, що вона була введена в оману стосовно обставин, які впливають на укладення правочину.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Пункт 14) статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції;

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає заборону нечесної підприємницької практики.

Так згідно з положеннями ч.1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:

1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;

3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;

5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;

6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;

8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;

10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула