Справа № 466/1800/21 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2408/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м.Львів

Справа № 466/1800/21

Провадження № 22ц/811/2406/22

Провадження № 22ц/811/2408/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2022 року, та апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення цього суду від 29 серпня 2022 року, ухвалені у м.Львові у складі судді Ковальчука О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного Управління Національної Поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, -

встановив:

5 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 червня 2017 року уповноваженою особою СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 176 КК України та зареєстровано кримінальне провадження №00002192. 29 червня 2017 року слідчим СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області Півторанісом І.І. у вказаному кримінальному провадженні їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 176 КК України, а саме: в порушенні авторського права - незаконному відтворенні комп`ютерних програм. 27 липня 2017 року підозру було змінено. Її повідомлено про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, а саме: в порушенні авторського права - незаконному відтворенні комп`ютерних програм, вчиненому службовою особою з використанням службового становища. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року відносно неї застосовано запобіжний захід - особисте зобов`язання та покладено обов`язок з`являтися на виклик слідчого та прокурора, не відлучатися з населеного пункту, де вона проживає, без повідомлення прокурора; повідомляти прокурора та слідчого про зміну свого місця проживання та роботи, утримуватись від спілкування з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон. У серпні 2017 року СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області Півторанісом І.І. за погодженням прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 Кіяновської С.Р. у вказаному кримінальному провадженні їй пред`явлено обвинувачення у тому, що в період часу з 1 червня 2015 року по 12 січня 2017 року, перебуваючи за фактичним місцезнаходженням ПП «Смарт Вей Транспортейшн», будучи службовою особою підприємства та згідно статуту підприємства наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, будучи відповідальною за організаційну, виробничо-соціальну і фінансово-господарську діяльність підприємства, використовуючи своє службове становище, діючи умисно, будучи не зареєстрованою як користувач корпоративних ліцензійних програмних продуктів та не маючи підтверджуючих документів на право використання комп`ютерних програм, нею порушено авторські права ДП «Єврософтпром», тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України.

22 квітня 2019 року вироком Жовківського районного суду Львівської області у справі №444/1837/17 її визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 176 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діях складу кримінального правопорушення. 7 жовтня 2019 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін. 8 квітня 2020 року постановою Верховного Суду вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року щодо неї залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності їй було спричинено моральну шкоду за час перебування під слідством та судом. Було порушено її нормальні життєві зв`язки, що змусило її докладати додаткові зусилля для організації свого життя. За час здійснення досудового слідства її неодноразово було викликано органом досудового розслідування для дачі показань в якості підозрюваної. При цьому, надані пояснення про її непричетність до злочину до уваги не бралися, фактично не перевірялися та просто ігнорувалися слідчим та процесуальним керівником. Вказане породжувало у неї відчуття приреченості, розпачу та беззахисності, що завдавало їй значних моральних переживань. Орган досудового розслідування за погодженням з прокурором звертався до суду для обрання запобіжного заходу у виді застави, посилаючись на те, що вона підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, буде переховуватись від органів досудового розслідування, чинитиме впив на свідків, експерта. Внаслідок її перебування під слідством та судом, у зв`язку з постійною необхідністю витрачати зусилля на доведення своєї невинуватості, вона зазнала втрат морального характеру, порушено її життєві плани та усталений спосіб життя. Заподіяні таким притягненням до кримінальної відповідальності страждання призвели до погіршення і позбавлення можливостей реалізації її звичок і бажань, нормальних життєвих зв`язків. Через значні душевні хвилювання негативного впливу також зазнали відносини з оточуючими, з чоловіком, з дітьми. Вказує, що на дату подання позову оцінює завдану їй моральну шкоду в 180 200 грн., що є законодавчо встановленою мінімальною гарантією відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Вказує, що вона перебувала під слідством та судом в наступні періоди: з 29 червня 2017 року до 7 жовтня 2019 року, що складає 27 місяців і 8 днів; а також з 13 січня 2020 року до 8 квітня 2020 року, що складає 2 місяці і 23 дні, а тому загальний мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за перебування її під слідством і судом складає 180 200 грн. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 177 233,30 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2022 року стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 18 207 грн. та 28 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення та додаткове рішення оскаржує Львівська обласна прокуратура. В апеляційній скарзі посилається на те, що не погоджується з вказаними рішеннями суду, оскільки такі ухвалено з порушенням ст. 263 ЦПК України, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи; рішення є необґрунтованим та незаконними, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом безпідставно взято до уваги висновок судово-психологічної експертизи та не наведено жодних інших доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань. Звертає увагу, що вказана справа повинна розглядатися Жовківським районним судом Львівської області, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину. Щодо додаткового рішення зазначає, що представником позивача на складання процесуальних документів витрачено аж 12 годин і вартість їх становить 18 000 грн., що не відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Просить рішення та додаткове рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

Також рішення суду оскаржує Державна казначейська служба. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не встановив належного відповідача по справі, та безпідставно задовольнив позовні вимоги до Казначейства, яке по суті є неналежним відповідачем. Також зазначає, що судом безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права позивача стягненням з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу, оскільки не враховано, що відшкодування зазначеної шкоди здійснюється Казначейством шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів бюджетної програми 3504030. Вважає, що судом не надано належної оцінки доказам, які б свідчили про завдання позивачу моральних страждань. Просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 29 червня 2017 року ОСОБА_1 в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002192, слідчим Франківського ВП ГУНП у Львівській області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.176 КК України.

27 липня 2017 року згідно повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.176 КК України.

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 28 липня 2017 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням наступних обов`язків: з`являтись на виклик слідчого, прокурора, суду; не відлучатись з населеного пункту, де вона проживає без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти прокурора, слідчого про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватись від спілкування з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

В результаті проведення досудового розслідування 1 серпня 2017 року відносно ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт в порядку ст. 291 КПК України у кримінальному провадженні за №0002192 від 28 червня 2017 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.176 КК України, який скеровано до суду.

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 8 квітня 2020 року вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а скаргу прокурора - без задоволення.

Згідно Висновку №08/К амбулаторної судово-психологічної експертизи КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 5 квітня 2021 року, наявність психотравмуючих факторів обґрунтовують виникнення моральної шкоди у ОСОБА_1 внаслідок: емоційного стресу; сильного психологічного дискомфорту при зіткненні із будь-якими натяками, що символізують чи нагадують про обставини, за наданими матеріалами: погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану; вплив цих порушень у соціально-побутовій сфері. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , склав 128 752 грн.; ця сума включає компенсацію за перенесені нею моральні страждання, а також вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію її психічного стану.

Таким чином, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури були порушені конституційні права позивача, що завдало їй фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення психологічного стану.

Такі тривалі неправомірні дії призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , необхідністю витрачати зусилля на доведення своєї невинуватості, завдано негативних наслідків морального характеру, порушено її життєві плани та усталений спосіб життя. Такі страждання призвели до погіршення і позбавлення можливостей реалізації позивачем її звичок і бажань, нормальних життєвих зав`язків. Через значні душевні хвилювання негативного впливу також зазнали відносини з оточуючими, з чоловіком, з дітьми.

Крім того, під час розгляду справи Жовківським районним судом Львівської області позивач була вагітна, що поглиблювало її моральні страждання, вона постійно переживала щодо подальшої долі її новонародженої дитини у випадку можливого ув`язнення, можливого впливу постійного стресу викликаного кримінальним обвинуваченням, перебуванням під слідством і судом на протікання вагітності.

На підставі аналізу наявних у справі доказів та встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом 27 місяців 8 днів; щодо неї в межах цього кримінального провадження був обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, покладено на неї обов`язки: з`являтись на виклик слідчого, прокурора, суду; не відлучатись з населеного пункту, де вона проживає без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти прокурора, слідчого про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватись від спілкування з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, у випадку постановлення виправдувального вироку суду, громадянинові відшкодовуються моральна шкода.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Судом першої інстанції враховано, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини у справі «STANKOV v. BULGARIA».

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди за встановлених фактичних обставин справи відповідає положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

На підставі аналізу наявних у справи доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню державою, через те, що позивач перебувала під слідством та судом 27 місяців і 8 днів, знаходилася в стані тривалих переживань та страждань чим погіршився її психологічний стан; зазначене вимагало від неї докладання додаткових зусиль для організації свого життя та побуту, відносин з оточуючими.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин, вимог закону, засад розумності та справедливості, наявності порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу її страждань, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 177 233,30 грн.

Оскаржуване додаткове рішення мотивовано наступним.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно рахунку №9 від 11 березня 2021 року та квитанції від 12 березня 2021 року позивачем оплачено 18 207,00 грн. за проведення судово-психологічної експертизи №08/К від 5 квітня 2021 року, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув цю суму в користь позивача.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Поряд з цим, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача, адвокатом Сеньків А.І. суду надано: договір про надання правової допомоги від 10 серпня 2017 року, Додаток №01-02-2021 від 1 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги від 10 серпня 2017 року, Акт приймання-передачі наданих послуг від 18 серпня 2022 року до договору про надання правової допомоги.

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 18 серпня 2022 року до договору про надання правової допомоги, загальна вартість наданої адвокатом та отриманої клієнтом правової допомоги становить 28 500 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення вартості фактично наданих для ОСОБА_1 у цивільній справі №466/1800/21 послуг у виді професійної правової (правничої) допомоги, в розмірі 28 500 грн., оскільки судом вірно враховано складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу на складання процесуальних заяв, документів, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачеві завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, а також висновками щодо розподілу судових витрат, які відповідають обставинам справи, не спростовані доводами апеляційної скарги. Зокрема, належить зазначити, що судом першої інстанції не порушено правил підсудності, оскільки відповідно до ч.4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позов пред`явлено за місцем проживання позивача, що узгоджується із зазначеною нормою. Відтак підстави стверджувати про порушення правил підсудності відсутні.

Разом з цим, суд першої інстанції, стягуючи моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, не звернув уваги на таке.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, тоді належним відповідачем у справі є Держава Україна, як учасник цивільних відносин.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц (провадження № 61-26176св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19 (провадження № 61-9875св20).

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Львівська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції У Львівській області та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

На вказані обставини суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині стягнення не з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а безпосередньо з Державного бюджету України.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.1,п.3 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376,381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2022 року та додаткове рішення цього від 29 серпня 2022 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення від 22 серпня 2022 року у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 177 233,30 грн. (сто сімдесят сім тисяч двісті тридцять три грн. 30 коп.) компенсації моральної шкоди» ; абзац другий додаткового рішення від 29 серпня 2022 року викласти у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 18 207 грн. та 28 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу».

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 29 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 січня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк