Ухвала

13 січня 2023 року

м. Київ

справа № 345/2718/20

провадження № 61-7021ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 12 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду

Івано-Франківської області від 12 листопада 2021 року та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 19 травня 2022 року

у вищевказаній справі.

Верховний Суд своєю ухвалою від 28 липня 2022 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявникам: надати уточнені редакції касаційних скарг з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав), а також копії уточнених редакцій касаційних скарг і доданих до них матеріалів відповідно до кількості учасників справи; додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

Ухвала мотивована тим, що у касаційних скаргах ОСОБА_2

та ОСОБА_1 не зазначили посилання на підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).

Крім того, у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційних скарг не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Копія ухвали суду касаційної інстанції від 28 липня 2022 року направлена

на адресу заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 ), яка зазначена

в касаційних скаргах.

Ухвала Верховного Суду від 28 липня 2022 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01 серпня 2022 року.

Відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду

21 вересня 2022 року до Верховного Суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 243, в якому надіслано ОСОБА_2

та ОСОБА_1 копію ухвали суду касаційної інстанції від 28 липня

2022 року з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022

«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022

«Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом

від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України

від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року

№ 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року

№ 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не отримали копію ухвали Верховного Суду від 28 липня 2022 року та, ураховуючи продовження строку дії воєнного стану, Верховний Суд своєю ухвалою від 30 вересня 2022 року продовжив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційних скарг, визначених в ухвалі Верховного Суду

від 28 липня 2022 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

Копії ухвал суду касаційної інстанції від 28 липня та 30 вересня 2022 року направлені на адресу заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), яка зазначена в касаційних скаргах, та отримані заявницею ОСОБА_2

27 жовтня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучене до матеріалів касаційного провадження.

Ухвала Верховного Суду від 30 вересня 2022 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 03 жовтня 2022 року.

Верховний Суд своєю ухвалою від 12 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду

Івано-Франківської області від 12 листопада 2021 року та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 19 травня2022 року визнав неподаною та повернув заявниці на підставі статей 185, 393 ЦПК України.

Ухвала Верховного Суду від 12 грудня 2022 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 грудня 2022 року.

Оскільки ОСОБА_1 не отримав копії ухвал суду касаційної інстанції

від 28 липня та 30 вересня 2022 року, у грудні 2022 року Верховний Суд повторно надіслав копії цих ухвал на адресу заявника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), яка зазначена в касаційній скарзі.

Відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду

04 січня 2023 року до Верховного Суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 377, в якому надіслано ОСОБА_1 копії ухвал суду касаційної інстанції від 28 липня та 30 вересня 2022 року

з довідкою поштового відділення про причину повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги особі, яка її подала,

з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах

2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, за змістом вказаних статей ЦПК України в касаційній скарзі на рішення суду першої інстанції та/або постанову апеляційного суду, ухвалену за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, повинно бути наведене обґрунтування з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права з обов`язковим зазначенням відповідного пункту частини другої статті 389 ЦПК України, як підстави касаційного оскарження.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не зазначив в повній мірі вищевказані підстави касаційного оскарження, що свідчить про невиконання заявником вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, та не надав документ про сплату судового збору у визначеному законом розмірі.

Посилання виключно на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, не є виконанням вимог закону щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Оскільки подана касаційна скарга ОСОБА_1 не містить обов`язкових конкретних підстав касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, та не оплачена судовим збором у визначеному законом розмірі, тому заявнику надавався строк для усунення недоліків касаційної скарги. Проте, недоліки касаційної скарги не усунуто, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Частиною третьою статті 185 ЦПК України передбачено у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» (заява № 70329/12

та 5 інших заяв) зазначав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

(частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Згідно з частиною першою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Копії ухвал Верховного Суду від 27 липня та 30 вересня 2022 року надсилалися ОСОБА_1 на відому суду адресу, вказану в касаційній скарзі, проте поверталися до суду без вручення адресату з відмітками:

«за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Заявником до суду не надавалися заяви про зміну місця проживання чи перебування. Інших засобів зв`язку (номер телефону, адресу електронної поштової скриньки тощо) заявником також повідомлено не було.

Незважаючи на тривалий час з дати надходження касаційної скарги

до Верховного Суду, а саме з 22 липня 2022 року, а також вжиті судом всі можливі заходи для направлення заявнику копій ухвал від 28 липня

та 30 вересня 2022 року, заявник не вжив заходів для виконання вимог вказаних ухвал, не продемонстрував прагнення усувати недоліки касаційної скарги у встановлений судом строк чи дізнатися про стан відомого йому судового провадження тощо.

Разом з тим, місце знаходження ОСОБА_1 не відноситься до території, на якій проводяться (проводились) бойові дії, не є тимчасово окупованою територією і не знаходиться в оточенні.

Таким чином, станом на 13 січня 2023 року вимоги ухвал Верховного Суду від 28 липня та 30 вересня 2022 року не виконані, недоліки касаційної скарги не усунуті.

Відповідно до вимог статей 185, 393 ЦПК України якщо недоліки касаційної скарги не було усунуто у встановлений судом строк, то касаційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню особі, яка її подала.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 травня

2022 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська