Ухвала

Іменем України

12 січня 2023 року

м. Київ

справа № 755/9336/16-ц

провадження № 61-13287ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Литвиненко І. В.(суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року

та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року

у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада

2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві, третя особа - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про стягнення додаткових витрат на санаторно-курортне лікування у порядку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві (далі - УВД ФССНВВПЗУ в місті Києві), третя особа - ФССНВВПЗУ, про стягнення додаткових витрат на санаторно-курортне лікування у порядку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.

Дніпровський районний суд міста Києва своїм рішенням від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд міста Києва своєю ухвалою від 21 березня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року залишив без змін.

Не погодившись з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва

від 28 листопада 2016 року та ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 21 березня 2017 року, ОСОБА_1 оскаржив їх в касаційному порядку.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 07 червня 2017 року відмовив ОСОБА_1

у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1

до УВД ФССНВВПЗУ в місті Києві, третя особа - ФССНВВПЗУ, про стягнення додаткових витрат на санаторно-курортне лікування у порядку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, за касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року, на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з касаційної скаргою).

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 28 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами на підставі

пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України.

Заява мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження № 14-5цс20) скасувала необхідність подавати заяву до Фонду для продовження страхових виплат з моменту передачі справи Фонду та вказала, що відмова позивача від соціальних виплат та закриття ним банківського рахунку не могло бути підставою для припинення виплати позивачу присуджених страхових виплат.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заяву про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 28 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами.

Дніпровський районний суд міста Києва своєю ухвалою від 21 січня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами відмовив.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 30 листопада 2022 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження

№ 14-5цс20) не є та не може бути нововиявленою обставиною саме у цій справі в розумінні статті 423 ЦПК України, оскільки була ухвалена судом в рамках іншої цивільної справи - № 761/21898/16-ц. Отже, правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами немає.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження

№ 14-5цс20) та факти, які нею встановлені, є нововиявленими обставинами у рамках справи № 755/9336/16-ц. Тому судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права.

Разом з тим, заявник вказує, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з частиною п`ятою статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, на які посилалась особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в скарзі або які могли бути встановлені при з`ясуванні судом обставин у справі.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним,

і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від: 02 вересня 2021 року у справі № 320/8219/15-ц (провадження № 61-14068ск21),

14 вересня 2021 року у справі № 200/15603/15-ц (провадження

№ 61-14168ск21), 14 лютого 2022 року у справі № 500/3720/14 (провадження № 61-19398ск21), 19 вересня 2022 року у справі № 753/11845/18 (провадження № 61-8764ск22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21) зазначила, що нововиявлені обставини треба підтверджувати фактичними даними (доказами),

що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що вони можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, яку надав суд у такому рішенні.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Верховний Суд в ухвалі від 17 вересня 2021 року у справі № 370/1333/19 (провадження № 61-14603зно21) вказав, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який,

inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення ЄСПЛ від 09 червня

2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те,

що цей доказ є вирішальним (рішення «Праведная проти росії»,

від 18 листопада 2004 року).

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що, реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що нововиявлені обставини - це особливі обставини, що підтверджені доказами, які існували під час постановлення судового рішення та можуть призвести до іншого результату і раніше не були об`єктивно доступні.

Разом з тим, особа, яка бажає скасувати судове рішення, має довести, що не мала можливості надати такі докази до закінчення судового розгляду, що мають значення для виправлення істотних недоліків, а нові обставини

є обставини, що виникли або змінились після постановлення судового рішення, а тому не можуть бути враховані судом при його прийнятті.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 2н-821/597/15-а (адміністративне провадження № К/9901/28414/18) зазначив, що не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Враховуючи викладене, заявник не навів правових підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим суди відмовили у задоволенні вказаної заяви.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи, на думку колегії суддів, не є нововиявленими обставинами, а тому

і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Враховуючи вищевказані обставини, суди вірно виходили із того, що наведені заявником підстави не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України, оскільки при належному виконанні своїх процесуальних обов`язків у змагальному процесі могли бути встановлені при розгляді справи, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частин шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження

№ 14-5цс20) та факти, які нею встановлені, є нововиявленими обставинами у рамках справи № 755/9336/16-ц, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказана постанова не є та не може бути нововиявленою обставиною у справі, яка переглядається, в розумінні ЦПК України, оскільки була ухвалена судом в рамках іншої цивільної справи - № 761/21898/16-ц.

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, колегія суддів відхиляє, оскільки незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для заявника внаслідок прийняття таких судових рішень.

Також до касаційної скарги додано клопотання про передачу справи

№ 755/9336/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про передачу справи

№ 755/9336/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права (статті 423, 429 ЦПК України) є очевидним, а касаційна ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року

та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада

2022 року - необґрунтованою.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 30 листопада 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків

на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві, третя

особа - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про стягнення додаткових витрат

на санаторно-курортне лікування у порядку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров