КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року

м. Київ

справа №366/3024/21

провадження №22-ц/824/1793/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - Янко Марії Ігорівни

на заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року у складі судді Ткаченка Ю.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДП «СЛП «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 171 544,16 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 вересня 2020 року по дату винесення судового рішення, а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03 червня 2020 року по 20 вересня 2021 року.

На день звільнення позивача із займаної посади заступника генерального директора відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата, з урахуванням відрахувань та сплати податків згідно чинного законодавства, за період з листопада 2020 року по червень 2021 року в розмірі 171 544,16 грн.

Посилався на те, що вказана обставина підтверджувалась довідкою від 06 жовтня 2021 року №394, згідно якої відповідач визнав наявність заборгованості по сплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 171 544,16 грн та зобов`язувався погасити дану заборгованість у найкоротший термін.

Намагаючись в позасудовому порядку вирішити спір, позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості по заробітній платі від 21 жовтня 2021 року.

Однак, станом на день подання позовної заяви (09 листопада 2021 року), позивач жодної відповіді не отримав та не здійснив погашення зобов`язань по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у розмірі 171 544,16 грн.

Стягнуто з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 360 766,53 грн.

Стягнуто з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн, а також судовий збір у сумі 5 323,10 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 листопада 2022 року представник відповідача Янко М.І. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 360 766,53 грн, понесених витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн та судового збору у розмірі 5 323,10 грн - відмовити.

Вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Наголошує на тому, що апелянт не має на меті ухилитись від сплати заробітної плати позивачеві, а звертає увагу на надану суду першої інстанції інформацію з метою висвітлення причини невиплати заробітної плати та її подальшого врахування під час підрахунку розміру середньомісячного заробітку, яке підлягає стягненню.

Вважає, що під час підрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню, судом не враховано, що сума середньоденного заробітку розраховано включаючи податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%), що значно зменшує суму стягнення. Посилається на узагальнену практику Верховного Суду, зокрема справу №359/10023/16-ц, де викладено правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку.

Зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказує суму без відрахувань з неї податків і зборів, при цьому в резолютивній частині обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Так як вказана інформація не зазначена - це унеможливлює виконання рішення в майбутньому, у зв`язку з блокуванням рахунків відповідача на суму податкових зобов`язань, яка не буде виплачена позивачеві. Вважає, що все це свідчить про поспішність суду при дослідженні обставин справи, що в подальшому призвело до прийняття незаконного рішення.

На думку апелянта, період підрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має обмежуватись початком збройної агресії російської федерації, тобто 24 лютого 2022 року.

Уважає, що справедливим рішенням суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було б задоволення вимог у розмірі 1 гривні.

03 січня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що враховуючи розмір невиплачених відповідачем сум, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 вересня 2021 року по день ухвалення судом рішення у справі.

Уважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, є доведеним та пропорційним до предмета спору.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач та його представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» своєчасно не виконало покладений законом обов`язок щодо проведення повного розрахунку з працівником у день його звільнення, а відтак в силу вимог закону підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України.

Здійснивши розрахунок, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 22 червня 2022 року складає 360 766,53 грн = (1 888,83*191), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 , на підставі наказу №29к від 03 червня 2020 року позивача прийнято на посаду заступника генерального директора до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (запис 27).

Наказом №138к від 20 вересня 2021 року позивач звільнений з посади за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 20 вересня 2021 року (запис №28).

Згідно Довідки ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 06 жовтня 2021 року №394 станом на 01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 мав заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2020 року по червень 2021 року. На день звільнення остаточного розрахунку ОСОБА_1 не отримав.

Згідно розрахункового листа ОСОБА_1 за вересень 2021 року заборгованість ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» перед ОСОБА_1 по сплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати складає 171 544,16 грн.

Згідно розрахунку, здійсненого позивачем, його середня заробітна плата за один робочий день становить 1 888,83 грн.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно вимог статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частинами першою-другою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у трудових відносинах з 03 червня 2020 року по 20 вересня 2021 року включно.

Проте, всупереч зазначеним вище вимогам закону ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не виплатило ОСОБА_1 у день звільнення заробітну плату, нараховану за період з листопада 2020 року по червень 2021 року включно.

Під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції відповідач не заперечував наявність заборгованості по сплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 171 544,16 грн.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено порушення прав та інтересів позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з листопада 2020 року по червень 2021 року включно на загальну суму 171 544,16 грн.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Згідно пункту 3 Розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №1213 від 09 грудня 2020 року до пункту 3 Порядку №100, передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, окрім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у пункті 4 цього Порядку виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, є липень та серпень 2021 року, виплати в яких склали 33 833,60 грн та 47 386,29 грн відповідно. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів за липень-серпень 2021 року складає 43 дні.

Таким чином, середня заробітна плата складає (33 833,60 грн + 47 386,29 грн) : 43 = 1 888,83 грн за робочий день. Кількість робочих днів в період з 20 вересня 2021 року по 26 червня 2022 року становить 191 день.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 22 червня 2022 року складає 360 766,53 грн (1 888,83 грн*191 день), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 20 вересня 2021 року по день ухвалення рішення.

Разом з тим, поза увагою місцевого суду залишились наступні істотні для вирішення справи обставини:

ОСОБА_1 з 03 червня 2020 року прийнятий на посаду заступника генерального директора ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»;

ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не отримує бюджетних коштів, самостійно складає баланс, проводить бухгалтерський, податковий і статистичний облік та формує звітність відповідно до законодавства України;

відповідальною особою на підприємстві згідно Аудиторського звіту про перевірку фінансової та податкової звітності відповідача щодо відповідності її законодавству за період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2021 року є, зокрема, ОСОБА_4 ;

згідно зі змістом Аудиторського звіту генеральний директор ОСОБА_4 переклав всі свої повноваження на підпис договорів на заступника генерального директора ОСОБА_1 згідно наказу №37 від 11 червня 2020 року, в якому генеральний директор ОСОБА_4 надав останньому право на всі види щодо підписання договорів (без обмеження їх цінової вартості) (а.с. 122), тобто позивач здійснював функції керівника підприємства;

Аудиторським звітом також установлено, що ОСОБА_1 здійснював діяльність від імені підприємства за відсутності відповідної довіреності; не добросовісно виконував покладені на нього згідно наказу №37 обов`язки, а саме: відсутні реєстри договорів, при їх підписанні не дотримувались вимоги повної комплектації договору - відсутні додаткові угоди до договору про погоджені ціни на відпуск продукції та на надані послуги з лісозаготівлі, проводились оплати в бухгалтерії при відсутніх договорах;

вказаним Аудиторським звітом установлено, що заборгованість по заробітній платі працівникам підприємства виникла в лютому 2020 року і почала весь час збільшуватись, при цьому колишнє керівництво підприємства не робило нічого для її зменшення та погашення за весь рік;

аудиторами також установлено, що заступник директора ОСОБА_1 постійно отримував кошти на паливо на підставі наказів генерального директора про відрядження. За 2020-2021 року він отримав коштів на суму 23 154,85 грн, які аудиторами запропоновано зобов`язати ОСОБА_1 повернути підприємству, як безпідставно отримані, оскільки останній не мав належного договору оренди на використання особистого автомобіля в роботі підприємства.

Таким чином, вказані обставини свідчать про недобросовісні дії заступника директора ОСОБА_1, як працівника ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», його обізнаність про наявність у підприємства заборгованості та невиплату заробітної плати, в тому числі і позивачу, а також його безпосередню участь у фінансовій та господарській діяльності підприємства, що є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з 360 766,53 грн до 20 000 грн.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково та зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку шляхом зменшення суми такого стягнення з 360 766,53 грн до 20 000 грн. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 134 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

В указаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 та постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

26 квітня 2022 року представником позивача адвокатом Якимчуком В.В. подано заяву про стягнення судових витрат, в якій зазначалось, що 19 жовтня 2021 року між позивачем та Адвокатським бюро «Якимчук і партнери» укладено Договір № 36/21 про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручив, а адвокатське об`єднання прийняло на себе обов`язки, зокрема, представляти інтереси клієнта у всіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, вести від імені клієнта справи у всіх судах України, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що загалом на виконання умов Договору №36/21 адвокатом витрачено 16 годин, що підтверджується Детальним описом виконання робіт (надання послуг).

У рамках укладеного Договору сторони домовились про встановлення гонорару адвоката в розмірі 20 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, сторона відповідача не навела жодних обґрунтувань для відмови або зменшення розміру таких витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції.

Разом з тим, виходячи з вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України та часткового задоволення позову, витрати на правничу допомогу мають покладатися на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 171 544,16 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 вересня 2020 року по день ухвалення рішення, який склав 360 766,53 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити рішення місцевого суду, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 360 766,53 грн до 20 000 грн, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, а отже позов задоволено на 36 % ((171 544,16 грн + 20 000 грн) / (171 544,16 грн + 360 766,53 грн) * 100).

Таким чином, з ДП «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7 200 грн (20 000 грн * 36%), що є пропорційним до суми задоволених позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з ДП «Київоблагроліс» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 916,32 грн.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 110,19 грн слід компенсувати ДП «Київоблагроліс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний

суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - Янко Марії Ігорівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року - змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 , з 360 766,53 грн до 20 000 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7 200 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 916,32 грн.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 110,19 грн слід компенсувати Державному підприємству «Київоблагроліс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «01» лютого 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик