Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/834/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Кононихіна Н.Ю., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Сергія Олександровича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Єгоров Сергій Олександрович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Представник адвокат Єгоров Сергій Олександрович в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 80000,00 доларів США та 173894,33 грн. 3 проценти річних від простроченої суми за користування грошовими коштами.

Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 14.07.2022 року відкрито провадження по справі призначено розгляд справи на 16.09.2022.

06.01.2023 року до Олевського районного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Сергія Олександровича про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту та заборони відчуження на нежитлове приміщення магазин, загальною площею 91,9 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 07.10.2017 року, посвідченого Олевською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 244.

Свою заяву обґрунтовує тим, що в провадженні Олевського районного суду перебуває цивільна справа №287/834/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Згідно даного позову 22.12.2018 року в м.Олевськ Житомирської області відповідач ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 80000,00 доларів США, і зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів готівкою в такій же іноземній валюті в повному обсязі в строк до 22.12.2019 року. На підтвердження виникнення зобов`язання відповідача перед позивачем та його істотних умов щодо суми боргу між сторонами було укладено письмовий договір позики від 22.12.2018, за умовами якого факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем.

Станом на 04.12.2022 отримані в борг грошові кошти відповідач не повернув та добровільно відмовляється виконати свої зобов`язання, що зумовило позивача звернутися за захистом своїх прав до суду.

За переконанням представника заявника ОСОБА_2 , поставивши свій підпис під договором, в якому було погоджено всі істотні умови саме купівлі-продажу, зокрема щодо ціни предмету договору, його посилання на досягнення іншої домовленості слід розцінювати як надумані з метою уникнення відповідальності за іншим зобов`язанням, тому вважає, що в даному випадку існує реальний ризик того, що відповідач ОСОБА_2 хоче уникнути цивільно-правової відповідальності та може вчинити дії щодо відчуження свого майна, внаслідок чого буде утруднено виконання майбутнього рішення суду, так як грошові кошти повертати не збирається, у зв`язку з чим вважає, що є достатньо підстав для забезпечення позову про стягнення боргу шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне відповідачу, вартість якого приблизно аналогічна сумі заявлених позовних вимог, шляхом заборони відчуження вказаного майна.

У відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглянута без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, матеріали цивільної справи, а також додані до позову письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує, зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.

Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача та третьої особи, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, виходячи з вимог п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України, повинна обґрунтувати причини звернення із відповідною заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.81 ЦПК України, обов`язковим є доведення підстав та подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вирішенні питання про забезпечення позову судом беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції). Таким чином накладення арешту на вказане нерухоме майно позбавить власника можливості користуватися вказаним майном, що є порушенням його прав.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки накладення арешту на майно та інших заходів, про які просить заявник, може обмежити інших осіб розпоряджатися майном на власний розсуд, що однозначно завдасть шкоди його правам та інтересам у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно змісту Закону України «Про виконавче провадження» елементами арешту майна є його опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження в праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам. Отже, арешт передбачає обмеження в праві користування майном.

Заявляючи про необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на нежитлове приміщення магазин, загальною площею 91,9 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 07.10.2017 року, посвідченого Олевською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 244 до вирішення справи по суті, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єгоров С.О. у заяві зазначає, що існують підстави вважати, що вищезазначене нерухоме майно на даний час, може бути відчужено відповідачем ОСОБА_2 на користь третіх осіб, що може утруднити виконання майбутнього рішення суду.

Тобто заявник тільки припускає, що вищезазначене майно може перейти на користь третіх осіб, але матеріали поданої заяви не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_2 вчиняються дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, яке не стосується спору і належить на праві приватної власності відповідачу, або можливого вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на його відчуження.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.10.2017 індексний номер №100236371, ОСОБА_2 з часткою 1/1 є власником нежитлового приміщення загальною площею 91,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності приватна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 244.

Вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення магазин, загальною площею 91,9 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 07.10.2017 року, посвідченого Олевською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 244 до вирішення справи по суті, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача ОСОБА_1 , а й відповідача ОСОБА_2 , права якого можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

На підставі чого, а також враховуючи те, що вищезазначене нежитлове приміщення - магазин не являється предметом спору, суд вважає за необхідне у задоволенні застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони відчуження на вищевказане нерухоме майно, відмовити, оскільки арешт передбачає не лише заборону реалізації (відчуження) майна, а й заборону користування майном, що на думку суду є невідповідним заходом.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, враховуючи викладене, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, співмірності і адекватності вимог заявника стосовно забезпечення позову, наявності зв`язку між заявленими заходами до забезпечення позову і предметом позовних вимог, зважаючи на забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153,353-355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Сергія Олександровича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Єгоров Сергій Олександрович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Н. Ю. Кононихіна