Справа №333/2228/22
Провадження №2/333/386/23
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2023 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Носаченко О.С., представника позивача адвоката Харламова Д.І., представника відповідача адвоката Шкабури О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/2228/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою до надання іншого жилого приміщення, -.

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2022 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою до надання іншого жилого приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.02.2008 квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності позивачу ( ОСОБА_1 ). 02.09.2008 вказана квартира була передана ОСОБА_1 в іпотеку АБ «Металург» (правонаступник АТ «МетаБанк»), як забезпечення за кредитним договором №62А від 25.10.2007. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020 по справі №333/4069/18 було задоволено позов АТ «МетаБанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором. 24 вересня 2020 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя по справі №333/4069/18 було видано виконавчий лист про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «МетаБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 49 947,07 доларів США та пені за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 18 790, 86 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. від 10.08.2021 було відкрито виконавче провадження №66446552 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа. 13.12.2021 відбулись електронні торги з продажу вищезазначеної квартири. Переможцем визначено ОСОБА_2 , який запропонував ставку в розмірі 560 000 грн. 13.01.2022 приватним нотаріусом ЗМНО Якіб`юк Ю.А. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєстровано за останнім право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг №294598646 від 13.01.2022). Як зазначено у п.1.1 Кредитного договору від 25.10.2007, банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі придбання житла у ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» у сумі 46 519 доларів США на 240 місяців. Згідно договору будівництва №622 від 23.10.2007, додаткової угоди до вказаного договору та акту приймання-передачі житла від 08.11.2007 загальна вартість квартири складала 248 583 грн. Відповідно до даних сайту НБУ, станом на 08.11.2007 курс був наступний: 100 доларів США дорівнювало 505 грн., тобто 1 долар США дорівнював 5 грн. 05 коп. Таким чином, у банку було отримано в кредит на придбання вищезазначеної квартири 234 920 грн. 95 коп. (46 519 доларів США * 5,05 грн.). Позивач вказує, що в рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020 по справі №333/4069/18, яке набрало законної сили, зазначено наступне, меморіальним валютним ордером № CFL/216183 від 25.10.2007 року підтверджено, що на рахунок одержувача ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 46 519,00 доларів США (234 920 грн. 95 коп.), зазначено призначення платежу - видача кредиту згідно договору №593662А від 25.10.2007 року. Іншу частину вартості квартири було сплачено ОСОБА_1 із особистих коштів, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1157 від 23.10.2007 на суму 17 157 грн. та квитанцією до прибуткового касового ордеру №1246 від 08.11.2007 на суму 3 483 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №300892649 від 22.02.2022 у ОСОБА_1 відсутнє інше нерухоме майно для проживання. На теперішній час відповідач ще не пред`являв позов про виселення позивача з квартири АДРЕСА_1 , але постійно вимагає від позивача добровільно звільнити вказану квартиру. Також позивач зазначив, що внаслідок того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана не лише за кредитні кошти, а і за особисті кошти позивача, остання має право користування вказаною квартирою до її виселення в судовому порядку та зазначення в судовому рішенні про інше постійне місце проживання. На викладеного позивач просить визнати право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 до надання останній іншого жилого приміщення в порядку ст.109 ЖК УРСР.

Ухвалою суду від 16 червня 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Відповідач позов не визнав, надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що звертаючись з позовом, позивач посилається на припущення про можливе виселення, тобто фактично на момент звернення до суду відсутній предмет спору, оскільки власником не заявлено вимоги про виселення. На час укладення Кредитного договору №62А від 25.10.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді грошових коштів у сумі 46 519 доларів США на придбання житла у ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат», про що зазначено у цьому договорі, тобто достовірно встановлено мету та факт отримання грошових коштів, що встановлено у рішеннях по справі №333/1048/15-ц та №333/4069/18, визнано представником позивача у позові, відповідно мету кредитування було досягнуто, подальші дії щодо обміну валюти, та перерахування на рахунок ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» в якості оплати за квартири не має ніякого практичного, доказового значення, так як Договір будівництва №622 від 23.10.2007 року було укладено ОСОБА_1 до укладення кредитного договору №62А від 25.10.2007 року, та в ньому зазначено орієнтовну вартість квартири, при цьому її визначено у розмірі 245100 гривень, п.2.1.3 Договору будівництва №622 передбачено додаткові витрати не на придбання майна, а на оформлення права власності на нього (адміністративні, супутні витрати), в п. 3.2 Договору будівництва №622 зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язана сплатити на розрахунковий рахунок ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» суму 17157 гривень, представник позивача надає квитанцію до прибуткового касового ордеру №1157 від 23.10.2007 на суму 17 157 грн., де зазначено підставу оплати виконання робіт, при цьому в ній відсутні відомості про сплату за придбання квартири, відсутній розрахунковий рахунок отримувача, як то передбачено п.3.2 Договору будівництва №622, крім того в цьому пункті також зазначено, що залишкова вартість квартири у сумі 227 943 грн. повинна бути сплачена ОСОБА_1 за рахунок кредиту, якщо взяти до уваги розрахунки представника позивача у позові, ОСОБА_1 у банку було отримано в кредит на придбання вищезазначеної квартири 234 920 грн. 95 коп. (46 519 доларів США * 5,05 грн.). Тобто, банком було надано кредит значно більше ніж було необхідно для розрахунків для придбання квартири. Якщо припустити, що в дійсності ОСОБА_1 було витрачено власні грошові кошти (при доведеності цього факту належними, достовірними та допустими доказами) на час укладення кредитного договору №62А від 25.10.2007 року, то їх сума буде дорівнювати 4,15% (10179 грн.) від вартості квартири визначеній у Договору будівництва №622, що є незначною сумою від загальної вартості квартири, при наявності кредитної заборгованості у сумі 49 947,07 доларів США встановленій в рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020 по справі №333/4069/18, яке набрало законної сили, та інших невиконаних зобов`язаннях. Посилання представника позивача про проведення інших платежів, що нібито підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1246 від 08.11.2007 на суму 3 483 грн. (призначення платежу: сплата за виконані роботи) поза межами оформленого кредитного договору №62А від 25.10.2007 року, за яким кошти були надані у повному обсязі на придбання квартири, не заслуговують на увагу. Крім того, предмети судових справ, на які посилається представник позивача, не є тотожними з дійсною справою, так як там розглядалися позовні заяви про виселення. Більше того, в справах, на які посилається представник позивача, осіб яких виселяли з іпотечного майна, купували його за договором купівлі-продажу посвідченим нотаріусом витрачаючи на придбання такого майна більше 30% його вартості, тобто витрачаючи значну частину особистих коштів для купівлі предмету іпотеки. Заявляючи позовні вимоги про визнання права користування квартирою до надання іншого жилого приміщення, представник позивача фактично визнає відсутність такого права користування квартирою, якщо буде надане інше житлове приміщення, при цьому не зазначає хто повинен його надати, порядок надання такого житлового приміщення, підстави його надання та процедуру надання, що каже про безпідставність позовних вимог.

Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року закрито підготовче провадження; справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі за обставин викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

23.10.2007 року між ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» та ОСОБА_1 було укладено договір будівництва № 622, відповідно до умов якого ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» залучає ОСОБА_1 до участі в будівництві панельного 10-поверхового житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.24-26).

25.10.2007 року між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №62А, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 46 519 доларів США, строком погашення до 25.10.2027 року зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом. Кредит було надано шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 на споживчі цілі - придбання житла (оплата за укладеним із ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» договором будівництва) (а.с.18-20).

ПАТ «Запорізький домобудівний комбінат» перед ОСОБА_1 належним чином виконано зобов`язання за договором будівництва № 622 від 23.10.2007 року, відповідно до умов якого та додаткової угоди від 08.11.2007 року, згідно акту приймання-передачі житла від 08.11.2007 року ОСОБА_1 було отримано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на загальну суму 248 583 грн. 00 коп. (а.с.27).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.02.2008, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11-12).

02.09.2008 року між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №603 відповідно до умов якого забезпечене виконання ОСОБА_1 всіх зобов`язань за кредитним договором №62А від 25 жовтня 2007 року. Предметом іпотеки за цим договором стала квартира вартістю 248583,0 гривень. Місцезнаходження нерухомого майна: АДРЕСА_3 (а.с.14-17).

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.07.2020 року в справі №333/4069/18 задоволено позов Акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 49 947,07 доларів США.

08.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. складено заявку на реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки), двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.30-31).

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 562982 від 13.12.2021 переможцем торгів визначено ОСОБА_2 , яким запропонована ціна продажу 560000 грн. (а.с.33).

13.01.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєстровано за останнім право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.34).

Стаття 109 ЖК України встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення.

Зокрема, частиною першою статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з частиною другою статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Схожа правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 та постановах Верховного Суду від 01 квітня 2021 року у справі № 206/5355/18, від 15 липня 2021 року у справі № 206/5355/18.

Як викладено у Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345 св 18), громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, у постанові від 22 липня 2020 року в справі № 219/4394/16-ц.

В той же час, суду не надано доказів того, що наразі відбувається виселення ОСОБА_1 з спірної квартири.

Звертаючись з позовом до суду, позивач послався на практику Верховного суду, зокрема викладену в постановах від 12.04.2021 по справі № 310/2950/18, від 06.07.2022 по справі № 639/6960/20, проте не звернув уваги, що у всіх цих справах йдеться про виселення відповідачів та відповідно захищається їх право на отримання іншого постійного житла виключно у разі звернення нового власника з позовом про їх виселення. Проте, у даній справі не розглядалося питання про виселення відповідачки, а відтак суд не має підстав для врахування вищевказаних постанов та застосування ч.2 ст.109 ЖК УРСР.

Разом з тим суд вбачає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами 1, 2 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За сукупністю досліджених доказів і нормативних приписів суд не вбачає нормативно визначених підстав для визнання за позивачем права користування спірною квартирою.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою до надання іншого жилого приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 10.02.2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков