Номер провадження: 22-ц/813/665/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

апелянт ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 (правонаступники: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ),

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2018 року у складі судді Калініченко Л.В.,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила:

- здійснити розподіл земельної ділянки, площею 0,1300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на: земельну ділянку, площею 0,09 га, належну ОСОБА_2 та земельну ділянку, площею 0,04 га, належну ОСОБА_3 , згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року;

- зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року;

- зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послалася на те, що 15 жовтня 2001 року рішенням Одеської міської ради їй було виділено земельну ділянку - 0,09 га, відповідачеві ОСОБА_3 - 0,04 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Дані земельні ділянки, згідно державних актів на право приватної власності на землю від 01.07.2002, належать відповідно позивачу та відповідачу, які надані для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. У 2003 році розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради позивачу було надано дозвіл на будівництво двохповерхового житлового будинку-котеджу та окремого гаражу на її земельній ділянці. У цьому ж році вона отримала дозвіл на виконання будівельних робіт будинку. 16 липня 2012 року КП «Одеське Міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на ім`я ОСОБА_2 було видано технічний паспорт та 20 серпня 2012 року та проведена реєстрація декларації про готовність до експлуатації садибного будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 27 вересня 2012 року позивач отримала свідоцтво на будинок та 11 жовтня 2012 року зареєструвала право власності на нього. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2007 року за позивачем було визнано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 , яка є відповідачем по даній справі, до ОСОБА_5 та позивача, було визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказану земельну ділянку, площею 0,09 га. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2013 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку 0,09 га. Однак, надалі позивач дізналась, що за час розгляду вказаної справи, відповідач об`єднала земельні ділянки 0,09 га та 0,04 га в одну, у зв`язку з чим була новостворена земельна ділянка, загальною площею 0,13 га. У той же час, 16 квітня 2013 року рішенням Київського районного суду м. Одеси було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору від 03 серпня 2012 року дійсним та визнання права власності, зокрема визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку 74-А/1; визнано за ОСОБА_6 право власності на буд. АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку, площею 0,13 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 14 травня 2014 року було проведено реєстрацію земельної ділянки, площею 0,13 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в земельному кадастрі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року допущено поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року; скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного Управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,09 га, по АДРЕСА_1 на підставі рішення Київського міського суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року; визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :27:011:0097. Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,13 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачем було визнано право власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 , на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, однак відповідачем було об`єднано вказану земельну ділянку з земельною ділянкою, площею 0,04 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого була новостворена земельна ділянка, площею 0,13 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зазначила, що вона не має можливості поновити своє право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач зазначила, що у зв`язку з тим, що вона перебувала з відповідачем у родинних відносинах, будинок був частково збудований на земельній ділянці відповідача, у зв`язку з чим ОСОБА_2 зауважила на необхідності розділу новоутвореної земельної ділянки, площею 0,13 га, між нею та ОСОБА_3 у нових межах, щоб житловий будинок належний позивачу повністю знаходився на її земельній ділянці, а за відповідачем визнати право власності на вільну від забудови земельну ділянку, не змінюючи при цьому попередні площі земельних ділянок для усунення порушення прав та законних інтересів сторін по справі.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Здійснено поділ земельної ділянки, площею 0,1300 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на дві окремі земельні ділянки:

- земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0900 га, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із промірами у відповідності до висновку земельно-технічної експертизи №020/2018 від 06.02.2018 року, складеного експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» ОСОБА_7 , а саме (див. графічне відображення, малюнок №1, зазначено червоним кольором): від точки 1, по прямій лінії на відстані 4,50м (до точки 2); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 19,16м (до точки 3); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,81 (до точки 4); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 31,69м (до точки 5); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 25,65м (до точки 6); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 50,70 до первісної точки відліку (до точки 1), яку виділити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0400 га, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із промірами у відповідності до висновку земельно-технічної експертизи № 020/2018 від 06.02.2018 року, складеного експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» ОСОБА_7 , а саме (див. графічне відображення, малюнок №1, зазначено жовтим кольором): від точки 2, по прямій лінії на відстані 19,16 м (до точки 3); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,81 (до точки 4); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 19,01м (до точки 9); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,79 м (до точки 8); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 8,03 м (до точки 7); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 12,32 м до первісної точки відліку (до точки 2), яку виділити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до того як 14.05.2014 було проведено відповідачем реєстрацію спірної земельної ділянки, площею 0,13 га, утвореної в результаті об`єднання земельних ділянок площею 0,0400 га, кадастровий номер №:27:011:0219 та площею 0,0900 га, кадастровий номер №:27:011:0097 Між відповідачем та ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання згідно договору позики, посвідченого 08.07.2013 за р. №210, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вариводою Н.Ю., із змінами. Предметом іпотеки виступила земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 0,0400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:27:011:0219, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 524234 та на підставі рішення Одеської міської ради від 15 жовтня 2001 року. Апелянт зазначив, що по вказаній позиції існує неврегульований борг та вирок Київського районного суду м. Одеси у справі №520/7591/16-к від 19.01.2018, яким визнано винуватою в скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України ОСОБА_3 у тому числі (кримінальне провадження №0000445 від 01.10.2014, відомості про яке внесено за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України). Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 у тому числі в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду спричинену злочином - задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_3 частково матеріальну шкоду на користь ОСОБА_1 : 2 051 993 гривень - суму інфляції від суми заборгованості; 17 412 198 гривень - суму пені у розмірі одного відсотка за кожен день прострочення виконання зобов`язання; 410 733 гривень - три відсотка річних від суми заборгованості; 4 770 150 гривень - сума заборгованості, а всього стягнуто кошти у розмірі 24 645 074 гривень; стягнуто з ОСОБА_3 частково матеріальну шкоду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень; стягнуто з ОСОБА_3 частково матеріальну шкоду на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 5 000 гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2016 у справі №522/3847/15-к (кримінальне провадження №0000445) накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . Наразі перегляд вказаної кримінальної справи триває у Приморському районному суді м. Одеси. Разом із тим 07.06.2018 відповідач померла, а апелянт є кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. В матеріалах справи №520/15260/17 відсутні докази про права ОСОБА_1 як іпотекодержателя на земельну ділянку, площею 0,0400 га. На думку апелянта це означає, що суд незаконно позбавив іпотекодержателя права погодити запропоновані позивачем нові межі земельних ділянок. Більш того, запропоновані позивачем та ухвалені судом нові межі земельної ділянки, площею 0,0400 га не відповідають тим межам, що існували до об`єднання ділянок та на момент укладення вказаного вище договору іпотеки, як наслідок оскаржуване заочне рішення суду обумовлює зменшення вартості предмету іпотеки. Отже, не дослідивши у повному обсязі питання про права на спірну земельну ділянку, суд не мав права вирішувати питання про поділ земельної ділянки.

30.06.2021 року ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просила суд розглянути можливість про закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Сторони в судове засідання 24.01.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №484551 від 01 липня 2002 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення Одеської міської ради від 15 жовтня 2001 року № 2739-ХХІІІ, передано у приватну власність земельна ділянка, площею 0,0900 гектарів, в межах згідно з планом, яка розташована на території Одеської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1679/7032 (а.с. 23-24,т.1).

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 11.01.1994, який був розірваний на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05.07.2007, актовий запис №218 від 22.08.2007.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2007 року у справі №2-7125/07 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розподіл майна придбаного у шлюбі та визнання права власності на нерухоме майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0900 гектарів, яка розташована в АДРЕСА_1 , на яку ОСОБА_2 видано державний акт серії Р1 №484551 на право приватної власності на землю. Рішення суду набрало законної сили 28.12.2007 року (а.с.26-29,т.1).

В провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №2-6406/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання права власності, з якої вбачається, що у 2011 році відповідач ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення заборгованості, який під час розгляду уточнила та просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2

30 листопада 2011 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.30-31,т.1).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2013 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32-35,т.1).

На підставі вказаного рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року по справі №2-6406/201, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного Управління юстиції в Одеській області винесено рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2014 по справі №2-6406/11 заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду задоволено. Допущено поворот виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку. Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0900 га, по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :27:011:0097. Ухвала суду набрала законної сили 15.09.2014 (а.с.40-41,т.1).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0,04 га, по АДРЕСА_1 , на підставі державного акту серії ЯЛ № 524234 від 31 жовтня 2012 року.

На замовлення ОСОБА_3 за договором № 11 від 28.03.2014 ФОП ОСОБА_8 розроблена технічна документація щодо об`єднання земельних ділянок, площею 0,04 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯЛ №524234 від 31 жовтня 2012 року та площею 0,0900 га, право власності на яку було визнане на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року (кадастровий № :27:011:0097) в одну земельну ділянку, загальною площею 0,13 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

09.04.2014 ОСОБА_3 склала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрована в реєстрі за №547, в якій підтвердила, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0400 га, кадастровий номер земельної ділянки :27:011:0219, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №524234, виданого Одеською міською радою 31.10.2012, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01362 та земельної ділянки, площею 0,0900 га, кадастровий номер земельної ділянки :27:011:0097, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2011, справа №2-6406, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Голоцван Є.О. 31.03.2014, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 19791562 від 31.03.2014, номер запису про право власності: 5175242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

У вказаній заяві, ОСОБА_3 просить надати дозвіл та провести всі відповідні дії щодо об`єднання зазначених земельних ділянок в одну самостійну земельну ділянку з видачою свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Також судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №520/2488/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності, в якій ОСОБА_6 в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 03 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_3 у простій письмовій формі було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений строк укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Відповідно п.п.1.2 1.3 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю будинок, загальною площею 711,3 кв.м, гараж, загальною площею 65 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,13 га, об`єднану із двох земельних ділянок, площею 0,0400 га, яка належить продавцю на підставі державного акту серії ЯЛ №524234 та земельної ділянки, площею 0,0900 га, яка належить продавцю на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2013 року визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 03 серпня 2012 року. За ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок літ. А, загальною площею 711,3 кв.м, житловою площею 307,5 кв.м, гараж літ. Б, площею 65 кв.м, відображених у технічному паспорті від 20.02.2012 року, що розташовані в АДРЕСА_2 та право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, площею 0,13 га, що розташована в АДРЕСА_2 (а.с.36-39,т.1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року по справі №522/18939/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, було стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 суму боргу в розмірі 5650000,00 грн.

11 листопада 2014 року на підставі даного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 суми боргу в розмірі 5650000,00 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року по справі №522/18939/14 змінено та встановлено спосіб і порядок виконання даного виконавчого листа, шляхом передачі у право власності стягувачу ОСОБА_9 описаного й арештованого майна, належного боржнику ОСОБА_6 а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 711,3 кв.м та земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0232 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,13 га в рахунок погашення заборгованості.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 11.03.2016 року по вказаній справі було відмовлено в задоволенні заяви головного державного виконавця ВПВР ГУЮ в Одеській області Щеглова Є.В. про встановлення способу та порядку виконання рішення, шляхом передачі у право власності стягувачу ОСОБА_9 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 711,3 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0232 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,13 га, в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом. В даній ухвалі встановлено, що стосовно нерухомого майна по АДРЕСА_2 наявний спір між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , який вирішується в судовому порядку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року по справі 520/2488/13-ц та у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено. Рішення набрало законної сили 08 квітня 2015 року (а.с.42-47).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_2 позбавлена можливості виконати ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2014 у справі №2-6406/11, якою допущено поворот виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та визнано за нею - ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :27:011:0097.

Проте погодитися з такими висновками суду неможна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч. 1 ст. 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ч. 1 ст. 352 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених норм, визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи; особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У даній справі предметом спору є розподіл земельної ділянки, площею 0,1300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на: земельну ділянку, площею 0,09 га, належну ОСОБА_2 та земельну ділянку, площею 0,04 га, належну ОСОБА_3 .

Підставами позову зазначено те, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності відповідно до державного акту від 01.07.2002 належала земельна ділянка, площею 0,0900 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:27:011:0097. ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0,04 га, по АДРЕСА_1 , на підставі державного акту серії ЯЛ №524234 від 31 жовтня 2012 року, кадастровий номер №:27:011:0219. За результатами судових спорів вказані земельні ділянки ОСОБА_3 були об`єднані та внаслідок чого була утворена земельна ділянка, площею 0,1300 га, по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :27:011:0232. Наразі вказана спірна земельна ділянка фактично належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частинах відповідно 0,0900 га та 0,04 га, оскільки об`єднана частка площею 0,0900 га, яка входить до земельної ділянки, площею 0,1300 га, належить на праві приватної власності позивачу.

Обґрунтовуючи виникнення спору, ОСОБА_2 посилалася на те, що нею частково на земельній ділянці, що належала ОСОБА_3 був побудований будинок, а тому необхідний поділ земельної ділянки так, щоб земельна ділянка під будинком залишилася у її власності, а земельна ділянка, вільна від забудови, була передана у власність ОСОБА_3 .

Водночас 28.07.21013 ОСОБА_3 на забезпечення повернення боргу в розмірі 1128680 грн, що еквівалентно 139000 доларів США передала ОСОБА_1 в іпотеку житловий будинок з гаражем під АДРЕСА_2 , складається з будинку «А», загальною площею 711,3 кв.м., житловою 307,5 кв.м., гаражу літ.»Б» та земельну ділянку, площею 0,0400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:27:011:0219, що належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №524234, виданого Одеською міською радою 31.10.2012.

Надалі 08.10.2013 до договору вносилися зміни щодо збільшення суми позики до 2 184280 грн, що еквівалентно 269000 доларів США, та 07.02.2014 до 3436260 грн, що еквівалентно 387 000 доларів США (а.с.171-179, т.1).

01.10.2014 СУ ГУНП в Одеській області порушене кримінальне провадження, в якому ОСОБА_3 звинувачується у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4ст.190 КК України, потерпілим у якій є ОСОБА_1 .

28.03.2016 слідчим суддею Приморського районного суду м.Одеси від 28.03.2016 накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, які були предметом іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Зі змісту ухвали слідчого судді вбачається, що ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 кошти в розмірі 393000 доларів США під заставу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , остання ввела його в оману стосовно належності їй майна на праві власності, проте не мала наміру його передати, вступив у змову з ОСОБА_6 , а наміри були направлені на заволодіння коштами ОСОБА_1 (а.с.180 -181,т.1)

Доводи ОСОБА_2 про те, що слідчим суддею накладений арешт на об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 до уваги не приймаються, оскільки з ухвали слідчого судді видно, що предметом обтяження є майно, передане в іпотеку ОСОБА_1 ОСОБА_3 , та доказів одночасного існування двох об`єктів за адресами: АДРЕСА_1 та адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 не надано.

Встановлено, що предметом договору іпотеки від 08.07.2013, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є житловий будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 0,0400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:27:011:0219.

На час вирішення судом цього спору кримінальна справа щодо ОСОБА_3 перебувала в провадженні суду.

Отже, пред`явлення позову та вирішення справи про поділ земельної ділянки, яка є предметом спору, відбулося під час дії арешту майна, накладеного в інтересах ОСОБА_1 та існування кримінальної справи, в якій ОСОБА_3 звинувачувалася у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4ст.190 КК України.

Надаючи оцінку іншим висновкам, колегія суддів виходить з наступного.

Висновок судової земельно-технічної експертизи від 06.02.2018, покладений в основу рішення, та зміст рішення суду свідчать про те, що після поділу у власність ОСОБА_3 передається земельна ділянка вільна від будинку, але на ній залишається гараж під літ.»Б» (а.с.62-69,т.1), а її межі та конфігурація абсолютно є іншими ніж ті, що визначені предметом договору іпотеки, укладеним з ОСОБА_1 , та відображені у плані Державного акту про право власності на земельну ділянку (а.с.169-170,т.1).

Підтвердженням формування нової ділянки з новими межами та конфігурацією є і те, що право власності на новосформовану земельну ділянку підлягає реєстрації внаслідок ухвалення рішення суду.

Власником гаражу під літ.»Б» є ОСОБА_2 , але внаслідок поділу земельної ділянки він залишається на земельній ділянці ОСОБА_3 , під час укладання договору іпотеки ОСОБА_2 стороною не була, що є обставиною, яка утруднює реалізацію прав іпотекодержателя ОСОБА_1 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак внаслідок поділу ділянки повністю замінений об`єкт, який був предметом іпотеки, що негативно впливає як на реалізацію прав ОСОБА_1 як іпотекодержателем у зобов`язаннях між ним та ОСОБА_3 , так і не отримання відшкодування шкоди з ОСОБА_3 , якщо судом в порядку кримінального судочинства будуть встановлені ознаки кримінального правопорушення.

Очевидним є також те, що у разі реалізації прав іпотекодаржетелем ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на земельну ділянку у межах та відповідно до конфігурації згідно плану, відповідно до укладеного договору іпотеки, частина будинку ОСОБА_2 , буде знаходитися на ділянці, що обтяжена іпотекою, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_2 , яка не навела підстав для будівництва будинку на чужій земельній ділянці. При цьому матеріали справи та спори між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не дають підстав вважати встановленим існування угоди щодо вирішення цього питання у законний спосіб.

Висновок судової земельно-технічної експертизи від 06.02.2018, покладений в основу рішення, пропонує лише один технічно можливий варіант поділу земельної ділянки.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції не з`ясував питання існування інших варіантів поділу земельної ділянки, та в основу рішення покладний висновок експерта, наданий позивачем ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалася на те, що земельна ділянка площею 0,04 га з кадастровим номером :27:011:0219 та об`єкту з реєстраційним номером 1 не існує.

Водночас такі підстави не стали перешкодою для будівництва ОСОБА_2 будинку частково на земельній ділянці належній ОСОБА_3 , про що зазначено в позовній заяві як підстава позову. Крім того, не визнаний недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №524234, виданий Одеською міською радою 31.10.2012 на ім`я ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов, суд безпідставно застосував до виниклих правовідносин норми права про спільну часткову власність, та поділив земельну ділянку, виходячи з існування визначених часток співвласників, адже у справі відсутні правовстановлювальні документи про набуття у спільну часткову власність ділянки площею 0,1300 га ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду про поворот виконання рішення суду, за яким ОСОБА_3 набула право на земельну ділянку площею 0,09 га, ОСОБА_2 повернула у власність саме ту земельну ділянку, яка належала їй відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю від 01.07.2002 в розмірі 0,0900 га у межах згідно з планом, який є додатком до такого акту (а.с.23-25,т.1).

Крім того, у позові ОСОБА_2 посилалася на те, що частково побудувала належний їй будинок на земельній ділянці ОСОБА_3 , що з урахуванням викладених обставин, свідчить про невідповідність фактичних обставин справи обраному способу захисту прав.

Позивач ОСОБА_10 є колишньою дружиною ОСОБА_5 сина ОСОБА_3 .

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Такий висновок викладений в постанові Верхового Суду від 11 серпня 2021 року №723/826/19.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16 зазначено, що "згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом".

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17 та від 03 квітня 2019 року у справі №726/831/15.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не врахував, що поділ майна не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання зобов`язання боржником або виконання судового рішення про відшкодування шкоди. Учасники справи, які не є сторонніми особами, та здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Поділ земельної ділянки у спосіб, вирішений судом, призводить до унеможливлення задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 щодо боржника ОСОБА_3 , тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

До участі у справі залучені її правонаступники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 як кредитор спадкодавця 27.11.2018 звернувся до Малиновської районної державної нотаріальної контори у місті Одеса з претензією до спадкоємців померлої ОСОБА_3 , відтак йому належить право вимоги.

За встановлених обставин, рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з мотивів та підстав, вкладених вище.

Докази щодо існування іпотечних відносин та арешту майна прийняті судом на стадії апеляційного перегляду справи в порядку ч.3ст.367 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі як третя особа, та був позбавлений права надання доказів та захисту прав.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, судовий збір у розмірі 12960 грн, сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі правонаступників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки площею 0,1300 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12960 (дванадцять тисяч дев"ятсот шісдесят) грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 13.02.2023.

Головуючий:

Судді: