Справа № 338/358/20
Провадження № 22-ц/4808/106/23
Головуючий у 1 інстанції Шишко О.А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 06 жовтня 2022 року, в складі судді Шишка О.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Позивач зазначила, що 21 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Старобогородчанської сільської ради.

Через декілька місяців після одруження вони з чоловіком виїхали до Королівства Бельгії, де в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_4 .

Сторони проживали разом до вересня 2019 року в м. Брен-ле-Конт, Бельгія. У вересні 2019 року відповідач вигнав її з дочкою з дому, шлюбні відносини вони припинили, однак у встановленому законом порядку шлюб не розірвано.

За час пребування у шлюбі з відповідачем вони побудували житловий будинок в с. Підгір`я Богородчанського (тепер - Івано-Франківського) району Івано-Франківської області, однак відповідач заперечує право на спільно нажите у шлюбі майно.

Право власності на житловий будинок, що на АДРЕСА_1 Білинець ОСОБА_5 28 квітня 2016 року зареєстрував на своє ім`я, однак вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У порядку поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки кадастровий номер :01:006:0346 площею 0,08 га.

У відзиві на позов ОСОБА_2 заперечив позовні вимоги та зазначив що житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, оскільки вказане нерухоме майно набуте ним до шлюбу та за кошти, зароблені до моменту реєстрації шлюбу з позивачкою. Будівництво житлового будинку розпочато у 2013 році. До реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 були повністю зведені стіни та покрівля будинку, а у 2014 2015 роках проводилися оздоблювальні роботи. Більша частина робіт по будівництву здійснювалась господарським способом його (відповідача) родичами. Для будівництва свого будинку він використав також 15000 євро, які позичив у своєї сестри ОСОБА_6 . Незважаючи на те, що будинок зданий в експлуатацію в березні 2016 року, однак фактично будівництво здійснено до часу реєстрації шлюбу. Вважає спірне майно виключно своєю власністю, яке набуте до часу укладення шлюбу та за його кошти, тому не може бути об`єктом поділу як спільна сумісна власність подружжя.

Рішенням Богородчанського районного суду від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та по 1/2 частці за кожним земельної ділянки загальною площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0346.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2600 гривень сплаченого судового збору та 2500 гривень витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 6051 гривню 10 копійок судового збору.

У задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесцального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначив, що житловий будинок, який є предметом поділу, за адресою АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , так як збудований за особисті кошти, які зароблені ним до моменту реєстрації шлюбу між сторонами.

Кошти на будівництво житлового будинку були зароблені в Королівстві Бельгія з 2005 по 2014 роки та є його особистою приватною власністю. Оскільки відповідач перебував на території Королівства Бельгія з 2005 по 2010 роки нелегально ним були подані докази його заробітку з 2010-2014 роки в сумі 50058,97 Євро. Частину коштів яких не вистачало для добудови житлового будинку на території України в сумі 15000 Євро він позитчив у сестри ОСОБА_6 .

Будівництво житлового будинку було розпочато в 2013 році та закінчено в 2016 році.

На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи було долучено ряд документів, а саме: копія картки, яка підтверджувала факт офіційного перебування ОСОБА_2 , на території Бельгії, право на проживання та роботу; копія виписки з банківського рахунку ОСОБА_2 , про рух його коштів на рахунку з 2011 по 2018 роки; копія довідки відділу кадрового адмініструванняз Федеральної служби пенсійного забезпечення, у якій зазначено дані щодо грошових виплат з 2011 по 2020 роки, відпрацьовані дні, отримана заробітна плата; копія довідки від 21 березня 2021 року видана Управлінням служби Державного центру й соціального сприяння, про те що ОСОБА_2 , в період з 06.09.2011 року по 31.05.2016 року в рамках соціальних виплат отримав кошти в сумі 42524,11 Євро з яких в період до реєстрації шлюбу 23299,55 Євро; копія довідки служби з питань безробіття про отриманая виплати по безробіттю за період 2011 по 2021рік у сумі 5592,41 Євро з яких в період до реєстрації шлюбу 4356,47 Євро; копія контрактів про працевлаштування ОСОБА_2 , в період 2011 по 2014 роки на території Королівства Бельгія; копія розписки про позику коштів; копії квитанцій про придбання ОСОБА_2 будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку; копія нотаріального акту, згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи в шлюбі придбали житловий будинок на 80 м 2, в Бельгії, джерелом купівлі якого була частина відкладених коштів із заробітної плати ОСОБА_2 в сумі 14325,76 Євро, а інша частина коштів фінансувалася за допомогою іпотечного кредиту, на основну суму 91034,43 Євро; копія виписки з рахунку ОСОБА_2 про перерахунок спільних коштів в розмірі 14325,76 Євро на купівлю вищезазначеного будинку.

Апелянт вважає, що до матеріалів справи були долучені докази того, що кошти на будівництво житлового будинку, який є предметом поділу, були зароблені ОСОБА_2 до моменту реєстрації шлюбу між сторонами та є його особистою власністю, а також те, що за спільні кошти сторін по справі був придбаний житловий будинок на території Королівства Бельгія по якому триває процес поділу в Бельгії.

Однак, всупереч вимогам ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не відобразив зазначені у відзиві фактичні обставини та зміст спірних правовідносин та не надав оцінку долученим до матеріалів справи доказам, які їх підтверджують.

Суд першої інстанції не взяв до уваги інформацію інженера-землевпорядника ОСОБА_7 та комп`ютерні знімки поверхні із нанесеним контуром земельної ділянки, оскільки відсутність будь яких будівель розміщених на земельній ділянці станом на серпень 2014 року пояснюється тим, що інтернет ресурс Google Earth Pro не оновлював інформацію земної поверхні за 2014 рік.

Також судом наведено інформацію з Державного реєстру речових прав про реєстрацію за відповідачем права власності на спірний житловий будинок, однак судом не наведено мотивів відхилення декларації про початок виконання будівельних робіт ІФ № 73 від 08.05 2014 року.

Відповідачем не заперечувався факт того, що спірний житловий будинок будувався коли сторони перебували у шлюбі, а наполягав на тому, що частина будівельних матеріалів ним придбана до моменту реєстрації шлюбу (дерево на дах, цегла, та ін.), будівельні роботи по зведенню фундаменту та коробки були розпочаті теж до моменту реєстрації шлюбу, та головне відповідач наголошував, що джерелом будівництва спірного житлового будинку не була спільна праця сторін по справі, а його особисті кошти.

Представник апелянта просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Правом на подачу відзиву позивач не скористалась.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позиваки ОСОБА_3 - ОСОБА_8 заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю та збудоване за кошти, зароблені до укладення шлюбу з позивачкою не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнав право власності по 1/2 частці за кожним на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2014 року, від якого мають спільну дочку, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час сторони спільно не проживають, шлюб у встановленому законом порядку не розірвано.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, 20 березня 2014 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,08 га, кадастровий номер :01:006:0346, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 5073634.

За ОСОБА_2 28 квітня 2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 211 кв.м, житловою площею 87,9 кв.м, форма власності - приватна, розмір частки - 1, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14373484 (т. 1 а.с. 7 - 9).

До складу будинковолодіння АДРЕСА_1 згідно технічного паспорта входять: житловий будинок, колодязь, ворота, хвіртка та дві огорожі. Рік побудови будинковолодіння зазначено 2016 рік (т. 1 а.с. 42 - 47).

Подана ОСОБА_2 декларація про готовність до експлуатації об`єкта - індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована Управлінням Держархбудінспекції в Івано-Франківській області 22 березня 2016 року (т. 1 а.с. 40 - 41).

Відповідно до висновків оцінювача (ФОП ОСОБА_10 ) від 22 червня 2020 року та 23 червня 2020 року, відповідно ринкова вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,08 га, кадастровий номер :01:006:0346 становить 138 680 грн, а ринкова вартість спірного домоволодіння становить 1 591 540 грн (т. 1 а.с. 107, 109).

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними, згідно ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 76 ЦПК).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним у спарві доказамм та дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 побудоване сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час перебування їх у шлюбі.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи факт належності спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності подружжя посилався на те, що зазначене будинковолодіння побудовано виключно за його кошти, а тому є його особистою власністю, при цьому не заперечував, що будинковолодіння фактично побудовано у період перебування сторін у шлюбі.

Разом з тим, такі заперечення відповідача не підтверджені належними доказами, які б свідчили про те, що будівництво спірного будинку проведено виключно за його власні кошти.

Так, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки поданим ним доказам, які підтверджують, що кошти на будівництво будинку зароблені ним до реєстрації шлюбу, а тому є його особистою власністю, а за спільні кошти сторони придбали житловий будинок в Бельгії, процес поділу якого триває на території ОСОБА_11 .

Так, із матеріалів справи встановлено, що відповідачем долучено: копію картки № В 0848282 17 від 04.10.2010 року яка підтверджує факт його офіційного перебування на територіїх Бельгії; характеристику згідно якої на ОСОБА_2 має професійний досвід водія перевізника у період з 2011 по 2015 роки.

Згідно копії довідки № 750716-535-27 від 02.02.2021 року відділу кадрового адмініструванняз Федеральної служби пенсійного забезпечення, заробітна плата ОСОБА_12 за період з 2011 по 2019 роки становила - 72563,88 Євро, з них за період з 2011 по 2014 роки - 22402,95 Євро; згідно довідки Управління служби Державного центру й соціального сприяння від 21 березня 2021 року ОСОБА_2 в період з 06.09.2011 року по 31.05.2016 року в рамках соціальних виплат отримав кошти в сумі 42524,11 Євро; відповідно до довідки по безробіттю ОСОБА_13 отримав виплати по безробіттю за період 2011 по 2021рік у сумі 5592,41 Євро з яких в період до реєстрації шлюбу 4356,47 Євро.

Зазначені докази підтверджують факт офіційного проживання та праці ОСОБА_2 в Королівстві Бельгія з 2011 року, отримання ним заробітної плати, соціальних виплат та допомоги по безробіттю.

Разом з тим, зазначені докази не дають підстав для висновку про те, що будівництво спірного житлового будинку, яке здійснено у період перебування його у шлюбі з позивачкою ОСОБА_3 , велося виключно за кошти ОСОБА_14 , які зароблені ним до реєстрації шлюбу, а не за час перебування в шлюбі.

Апелянт посилався також на копії контрактів та копії виписки з банківського рахунку ОСОБА_2 про рух його коштів з 2011 по 2018 роки, однак такі не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки в матеріалах справи відсутні офіційні переклади зазначених документів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги розписку від 13 вересня 2014 року про позику у ОСОБА_6 коштів у сумі 15000 євро на будівництво будинку, то колегія суддів вважає, що суд правильно зазначив про те, що в матеріалах справи наявна копія розписки, при цьому відповідач не довів що вказана сума коштів отримана ним з відома позивачки та використана в інтересах сім'ї. Крім того, зміст розписки не свідчить про отримання вказаних коштів відповідачем на будівництво будинку.

Долучені до матеріалів справи ряд квитанцій про придбання будівельних матеріалів у період з травня 2013 року по жовтень 2014 року не містять даних щодо покупця ОСОБА_2 . Відповідачем також не надано доказів того, що саме зазначений товар був використаний у процесі будівництва спірного будинку.

Долучений представником відповідача Договір № 5928 від 28.03.2019 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо виготовлення вікон та дверей на загальну суму 40600 грн не заслуговує на увагу, оскільки право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстровано 28.04.2016 року, а договір про виготовлення вікон укладено після завершення будівництва у 2019 році.

Посилання апелянта на копію нотаріального акту, згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи в шлюбі придбали в іпотеку житловий будинок в Бельгії, сплативши 14325,76 Євро не може слугувати доказом джерела фінансування спірного житлового будинку в с. Підгір'я.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним дроказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не надав належних та достатніх доказів того, що спірне будинковолодіння належить йому на праві особистої власності та не підлягає поділу як майно подружжя.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спротсовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 06 жовтня 2022 року без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 січня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук В.М. Барков