КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1897/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (Транспортного) страхового бюро України, подану представником Дяченком Сергієм Вікторовичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2022 року,

та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (Транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до МТСБУ, ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди спричиненої їй в результаті дорожньо-транспортної пригоди та просила суд стягнути з Моторного (Транспортного) страхового бюро Українина її користь суму недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 6 419, 84 грн. вартості матеріального збитку, а також стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 12 672,76 грн., та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Просила стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 13 листопада 2020 року о 15 год. 10 хв. відповідач у справі ОСОБА_3 , рухаючись на автомобілі MAN TGX 18.440» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «VAN HOOL 3B2010» д/н НОМЕР_2 у м. Миколаєві по вул. Пушкінській, 8-А в порушення положень п. 13.1 ПДР України не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «SUZUKI SWIFT» ДНЗ НОМЕР_3 під її керування, який рухався в попутному напрямку в сусідній смузі для руху. В результаті ДТП була нанесена матеріальна шкода її транспортному засобу, а другий учасник ДТП в порушення вимог частини 33.1. статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не поінформував позивачку, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та не надав відомості про відповідний страховий поліс.

Вказувала, що в подальшому, постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 січня 2021 року у справі №490/8131/20 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні ДТП, що мало місце 13 листопада 2020 року за адресою м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 8А, тобто у вчиненні правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

На дату ДТП - 13 листопада 2020 року відповідальність ОСОБА_3 як водія перед третіми особами відносно транспортного засобу - автомобіля марки «MAN TGX 18.440» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «VAN HOOL 3B2010» д/н НОМЕР_2 згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застрахованою не була, а тому 14 травня 2021 року позивачка звернулася із повідомленням про ДТП до МТСБУ. В подальшому були надані усі необхідні для виплати відшкодування документи, силами МТСБУ проведена оцінка нанесеної в результаті ДТП шкоди майну потерпілої.

Так, 02 липня 2021 року від МТСБУ на зазначений нею банківський рахунок надійшли грошові кошти у розмірі 15868,61 грн. на відшкодування матеріальної шкоди нанесеної в результаті ДТП, що сталося 13 листопада 2020 року.

Позивачка зазначала, що не погоджуючись із розміром виплаченого страхового відшкодування вона замовила, а ТОВ «Клевер Експерт» провели оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного їй як власнику колісного транспортного засобу, за наслідками якої було складено висновок щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «SUZUKI SWIFT» ДНЗ НОМЕР_3 від 25 серпня 2021 року №406/08-21.

Так, відповідно до вказаного вище висновку, залишок невиплаченого страхового відшкодування, яке належить сплатити МТСБУ з урахуванням витрат на оцінку вартості матеріального збитку становить 6419,84 грн., а залишок невідшкодованого збитку для відновлювального ремонту транспортного засобу, який належить сплатити винуватцю ДТП ОСОБА_3 становить 12 672,76 грн.

У зв`язку з тим, що для компенсації збитків, завданих позивачці внаслідок ДТП, виплаченого страхового відшкодування недостатньо і необхідно значно більше коштів, вона у позасудовому порядку направила відповідачам вимогу про добровільне відшкодування спричиненої їй шкоди.

Так, на адресу відповідачів було направлено вимогу від 04 жовтня 2021 року №270 із долученням копії висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 25 серпня 2021 року №406/08-21.

Крім того наголошувала, що їй спричинено душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодженням належного їй транспортного засобу. В момент, коли вона перебувала в своєму транспортному засобі (в момент ДТП), вона зазнала значного емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та душевний біль за пошкоджене майно. Від нервового стресу у неї було утруднене дихання та головний біль. Крім того, в транспортному засобі знаходилася її малолітня дитина, а тому ОСОБА_1 відчувала найсильніше хвилювання за життя і здоров`я своєї дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 суму матеріального збитку у розмірі 6 419, 84 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 12 672,76 грн., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення в частині не вирішеної позовної вимоги про стягнення витрат на оплату правничої допомоги.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник Моторно (Транспортного) страхового бюро України - Дяченко С.В. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає його ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи.

Так, апелянт - МТСБУ вказує на подвійне стягнення з відповідачів суми сплаченого позивачкою судового збору, неправомірне включення суми ПДВ до вартості матеріального збитку, завданого автомобілю позивачки та визначення судом суми збитків без отримання доказів.

Наголошує представник МТСБУ й на тому, що протокол огляду пошкодженого ТЗ від 12 червня 2021 року був підписаний власником ТЗ без зауважень, на відміну від звіту виготовленого на замовлення ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник МТСБУ - Дяченко С.В. просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2021 року повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. Стягнути з позивачки на користь МТСБУ суму сплаченого судового збору за подачу даної апеляційної скарги.

Разом з тим, не погоджуючись із ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що позивачка, подаючи позовну заяву заявила вимоги про відшкодування понесених нею судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору та витрат на оплату послуг правничої допомоги, при цьому разом із позовною було подано до суду першої інстанції відповідні докази понесених фактично витрат та попередній розрахунок суми судових втрат, які мають бути нею сплачені за надані адвокатом послуги та вказано, що витрати на правову допомогу узгоджені сторонами в додатковому договорі від 28 квітня та 02 листопада 2021 року до договору надання професійної правничої допомоги від 23 квітня 2021 року у розмірі 10 000 грн.

Крім того, сторони передбачили гонорар успіху у розмірі 10% від стягнутої на користь позивачки суми.

Однак, при ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 судом не вирішено питання розподілу судових витрат у розмірі 16 109, 26 грн., що складаються з гонорару успіху у сумі 2 109, 26 та гонорару у сумі 4 000 грн. відповідно до додаткового договору від 28 квітня 2021 року, гонорару у розмірі 10 000 грн. відповідно до додаткового договору від 02 листопада 2021 року.

На підтвердження судових витрат позивачки на правову допомогу представником були надані підтверджуючі документи, а саме копія договору про надання правової допомоги від 23 квітня 2021 року №1-23/04/2021 та копії додаткових угод до нього від 28 квітня 2021 року та 02 листопада 2021 року.

Представник позивачки вважає, що вказані вище витрати є повністю обґрунтованими, співмірними, підтвердженими належними та допустимими доказами. Відповідачі отримавши від суду відповідні документи та ухвалу про відкриття провадження у справі не подавали своїх заперечень щодо розміру погоджених витрат на правничу допомогу, тобто фактично погодилися із їх розміром, а тому вважає заявлені вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року та постановити нову про стягнення з відповідачів судових витрат у розмірі 16 189, 26 грн.

07 жовтня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на апеляційну скаргу МТСБУ, у якому зазначає, що при подачі позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., та на виконання вимог ухвали від 01 грудня 2021 року ще раз сплачено 908 грн., а тому твердження апелянта про подвійне стягнення на користь позивачки суми судового збору є нікчемним.

Зазначає, що страхове відшкодування не є страховою послугою, а МТСБУ не надавало позивачці жодних послуг, а тому до страхового відшкодування не може бути застосовано пункт 196.1.3 статті 196 Податкового кодексу України, а тому судом правомірно застосовано суму вартості матеріального збитку з ПДВ в розмірі 22 288, 45 грн.

На підтвердження суми збитків ОСОБА_1 звернулась за оцінкою вартості матеріального збитку, та на підставі цього звіту звернулась до суду для стягнення недоотриманої суми.

У відзиві також вказує, що огляд ТЗ проводився оцінювачем особисто у присутності представника власника, а тому не містить її підпису.

Щодо підпису позивачки у протоколі огляду ТЗ від 12 червня 2021 року не може свідчити про погодження нею визначеного МТСБУ розміру відшкодування, оскільки сам звіт такого підпису не містить, а її підпис в огляді взагалі не може свідчити про її обізнаність та погодження встановленого в подальшому розміру відшкодування.

У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги МТСБУ, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач у справі Моторне (транспортне) страхове бюро України, будучи належним чином повідомленим про надходження апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції та отримавши її копію на офіційну (міститься в офіційних документах та на сайті МТСБУ) електронну адресу - '' (а.с.39) відзиву на неї не направило.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Полєтаєв І.О., підтримав доводи, викладені в поданій ним апеляційній скарзі на ухвалу, та просив її задовольнити. Заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі МТСБУ, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Представник відповідача у справі Моторне (транспортне) страхове бюро України, будучи належним чином повідомленою на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явився про дату, час та місце розгляді справи був повідомлений належним чином на офіційну електронну адресу МТСБУ - '' (а.с.39), яка зазначена на сайті www.mtsbu.ua, а також на електронну адресу представника відповідача у справі ОСОБА_4 - '@mail.gov.ua', яка була ним зазначена в апеляційній скарзі (а.с.100).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги МТСБУ та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2021 року у справі № 490/8131/20 водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до змісту даної постанови - 13 листопада 2020 року о 15 год. 10 хв. в м. Миколаєві, по вул. Пушкінській, 8-А, водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «MAN TGX 18.440» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «VAN HOOL 3B2010» д/н НОМЕР_2 , в порушення вимог п. 13.1 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «SUZUKI SWIFT» ДНЗ НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку в сусідній смузі для руху. Внаслідок чого транспорті засоби отримали механічні пошкодження. Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

Також зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_3 погодився із обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення, свою вину у вчинення вказаного правопорушення визнав повністю.

Крім того, судом встановлено, що на дату ДТП - 13 листопада 2020 року відповідальність власника транспортного засобу, автомобіля марки «MAN TGX 18.440» д/н НОМЕР_1 згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перед третіми особами застрахованою не була, а тому 14 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із повідомленням про ДТП до МТСБУ та просила провести страхову виплату в порядку визначеному ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 вище вказаного Закону.

З матеріалів справи вбачається, що Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило розрахунок розміру регламентної виплати, яка належить власнику колісного транспортного засобу марки «SUZUKI SWIFT» ДНЗ НОМЕР_3 , відповідно до якого розмір вказаної виплати визначили у сумі 15 868,61 грн., яка, в свою чергу, була виплачена потерпілій особі - позивачу, що підтверджується наданими копіями матеріалів справи.

Також судом при розгляді вказаної справи встановлено, що позивачкою у справі було замолено проведення авто товарознавчого дослідження для визначення розміру заподіяної шкоди та вартості відновлювального ремонту належного їй автомобіля.

Відповідно до складеного ТОВ «Клевер Експерт» Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяної власнику КТЗ№406/08-21 від 25 серпня 2021 року вартість матеріального збитку завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля SUZUKI SWIFT днз НОМЕР_3 складає 22288,45 грн, з урахуванням ПДВ та 21561,83 грн, без врахування ПДВ. Вартість відновлювального ремонту ТЗ складає 32461,21 грн. (а.с. 23-33).

04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 було направлено претензію МТСБУ та ОСОБА_3 щодо відшкодування відповідачами заподіяною матеріальної шкоди у повному обсязі (а.с.36,37).

23 жовтня 2021 року МТСБУ та 25 жовтня 2021 року ОСОБА_3 було направлено відмови у задоволення претензії ОСОБА_5 (а.с. 38,39).

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 дійшов висновку, що вказані вимоги позивачки є обґрунтованими та доведені належними та допустимими доказами. Розмір завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди підтверджується поданим позивачкою Звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяної власнику КТЗ№406/08-21 від 25 серпня 2021 року, який у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не спростований відповідачами у справі.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 щодо ухвалення у справі додаткового судового рішення в частині не вирішення судом позовної вимоги в частині стягнення понесених позивачкою витрат по оплаті послуг правничої допомог та відмовляючи у її задоволенні, суд першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано детальний розрахунок суми зазначених витрат заявлених позивачем та її складових, відсутній час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги, зокрема на кожний вид послуг наданий адвокатом, а також не було надано належних доказів на підтвердження сплати послуг, щодо надання правової допомоги адвокатом відповідно до договору про надання правової допомоги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення та ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2021 року позивачкою у справі у відповідності до положень ст. 35, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» подано до МТСБУ заяву про відшкодування спричиненої їй шкоди діями водія ОСОБА_3 , який в момент ДТП керував автомобілем «MAN TGX 18.440» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «VAN HOOL 3B2010» д/н НОМЕР_2 , що не був застрахований у встановленому законом порядку.

Також судом встановлено, що 02 липня 2021 року МТСБУ перерахувало на зазначений позивачкою рахунок 15 868,61 грн ( а.с. 22). Разом із тим належних та допустимих доказів того, що вказана сума відшкодування завданої матеріальної шкоди була погоджена із ОСОБА_1 у відповідності із пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач у справі МТСБУ суду не подав, тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування є законним і таким, що відповідає в тому числі і положенням ст. 1192 ЦК України.

Однак, визначаючи різницю між проведеною виплатою та сумою, яка підлягає стягненню із МТСБУ, суд першої інстанції не врахував положення ст. пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» де зазначено, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Тому з урахуванням вказаних положень Закону та висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного ОСОБА_1 викладеного у Звіті про оцінку вартості матеріального збитку заподіяної власнику КТЗ№406/08-21 від 25 серпня 2021 року, сума стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 повинна бути зменшена з 6 419, 84 грн до 5 613,48 грн. ( 21561,83 - 15948,35), оскільки вартість матеріального збитку без урахування ПДВ завданого позивачці склала 21561,83 грн (а.с. 27 зв. б.), а сума матеріальної шкоди відшкодована добровільно МТСБУ становить 15 948,35 грн (а.с.22, 39).

Перевіряючи доводи апелянтів МТСБУ та ОСОБА_1 щодо правильності розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі то колегія суддів виходить із наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Так, колегія суддів, перевіряючи доводи представника МТСБУ щодо стягнення із відповідачів у справі сплачений судовий збір у більшому розмірі - двічі по 908 грн, ніж це передбачено Законом України «Про судовий збір» враховує наступне.

Згідно до п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивачка її визначила у грошовому вимірі -10 000 грн., а загальний розмір позовних вимог позивачем заявлено в розмірі 29092,60 грн (ціна позову), що відповідає положенню ч.7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір».

З врахуванням викладених обставин та положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 175, 176 ЦПК України, а також визначення позивачкою ціни позову 29092,60 грн, остання повинна була сплатити судовий збір у розмірі 908 грн, з врахуванням того, що з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений у розмірі 2270 грн., а мінімальний розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Постановлення судом першої інстанції ухвали 01 грудня 2021 року про залишення позову без руху із тих підстав, що на думку суду першої інстанції позовна заява містить вимогу майнового та немайнового характеру (в частині стягнення моральної шкоди) не може мати негативного наслідку для відповідачів у справі із тих підстав, що позивач не оскаржив дану ухвалу в частині визначення судового збору, а тому колегія суддів доходить висновку про те, що правильним розміром судового збору є 908 грн, які були сплачені позивачкою при зверненні до суду першої інстанції із позовом (а.с. 11). Тому саме вказаний розмір судового збору повинен бути врахований при покладення витрат понесених позивачем на відповідачів.

Щодо відмови суду в ухваленні додаткового рішення про розподіл судових витрат пов`язаних з оплатою позивачкою послуг адвоката за надання правничої допомоги то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядомсправи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів на її користь понесених у справі судових витрат. При цьому сама позовна заява містить мотиви в частині орієнтовного розрахунку понесених судових витрат та витрат, які вона очікує понести за наслідком розгляду вказаної справи та відповідне обґрунтування зазначених сум.

Так, представник позивачки адвокат Полєтаєв І.О., подаючи зазначений позов в інтересах ОСОБА_1 , обґрунтовував витрати позивачки на оплату послуг правничої допомоги тим, що 23 квітня 2021 року між ним та позивачкою був укладений договір про надання правничої допомоги №1-23/04/2021 (а.с. 40), згідно до умов якого адвокат отримав від позивачки право здійснювати представництво у цивільній справі щодо факту ДТП, яке сталося 13.11.2020 року в м. Миколаїв за участю позивачки ( п. 1.1. договору).

28 квітня 2021 року сторони вказаного Договору підписали додатковий договір щодо внесення змін до п. 3.1, в якому визначили за обопільною згодою розмір гонорару адвоката в сумі 4000 грн. за правову допомогу зі збору доказів для формування правової позиції позивачки, направлення відповідних запитів та вимог (а.с. 41).

02 листопада 2021 року сторонами було укладено Додатковий договір до договору про надання правничої допомоги №1-23/04/2021 за умовами якого сторони погодили внесенні змін до п.3.2, 3.3., 3.4.

Зокрема згідно вказаних домовленості сторони дійшли згоди щодо вартості послуг адвоката в частині складання позовної заяви до суду в розмірі 10 000 грн.(п.3.2), розмір гонорару адвоката за участь у судових засідання в розмірі 2000 грн за кожне судове засідання (п.3.3), та розмір гонорару успіху в розмір 10% від суми стягнутої на користь позивача (п.3.4). За умовами всіх вище вказаних змін сторонами погоджено, що оплату за вказані послуги позивачка здійснює продовж трьох днів з моменту фактичного отримання клієнтом присудженої йому за судовим рішення судових витрат. Таким, чином сторони вище вказаного договору погодили вартість наданих адвокатом послуг за виконання ним представництва позивачка у суді.

Відмовляючи в ухвалення додаткового рішення в частині стягнення вище вказаних витрат на правничу допомогу тобто у стягненні вище вказаних витрат позивачки, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що стороною позивача не надано детальний розрахунок суми зазначених витрат заявлених позивачем та її складових, відсутній час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги, зокрема на кожний вид послуг наданий адвокатом, а також не було надано належних доказів на підтвердження сплати послуг, щодо надання правової допомоги адвокатом відповідно до договору про надання правової допомоги.

Однак погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні вище вказаних судових витрат колегія суддів не може виходячи із наступного.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так із матеріалів справи вбачається, що адвокатом Полєтаєвим І.О. на виконання умов укладеного договору про надання правничої допомоги викладеного в п. 3.2 Договору у квітні- жовтні 2021 року вчинялися дії направленні на збір доказів у вказаній справі, зокрема, адвокатом були зроблені відповідні запити до Управління патрульної поліції в Миколаївській області, до Центрального районного суду м.Миколаєва, та направлено претензії вимоги до відповідачів у справі та відповідно отриманні зазначені письмові докази, які приєднанні до матеріалів вказаної цивільної справи ( а.с.15-19, 36-40). Виконання зазначених послуг обумовлено угодою у розмірі 4000 грн, та фактично виконані адвокатом.

Також із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили вартість складання адвокатом позовної заяви до суду в розмірі 10000 грн., і такі зобов`язання адвокатом виконанні в повному обсязі, про що свідчить сам текст позовної заяви, поданої та підписаної представником позивачки- адвокатом Полєтаєвим І.О. (а.с.1-10).

Щодо висновку суду першої інстанції про не надання позивачем доказів про оплату вказаних витрат на правничу допомогу, то колегія суддів враховує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Із наявного в матеріалах справи Договору про надання правничої допомоги №1-23/04/2021 від 23 квітня 2021 року та додаткових договорів від 28 квітня 2021 року та 02 листопада 2021 року вбачається, що сторонами у справі погоджено дату проведення позивачкою розрахунку із адвокатом на протязі трьох днів з моменту фактичного отримання Клієнтом присудженої йому за судовим рішенням суми судових витрат, що фактично узгоджується із положеннями ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Щодо додаткової оплати ("гонорар успіху адвоката") при позитивному для клієнта рішенні в розмірі 10% суми стягнутої на користь позивача (п.3.4 Дговору, додатковий договір від 02 листопада 2021 рку ), то суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зазначила, що в рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з урахуванням практики ЄСПЛ не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З огляду на зазначене, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість та доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у загальному розмірі 14000 грн та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом робіт, часу, виплаченого гонорару.

При цьому колегією суддів враховується, що відповідачі у справі, отримавши від суду ухвалу суду першої про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви (а.с. 55, 58), відзиву у порядку визначеному ст. 179 ЦПК України не подавали та свої заперечення щодо не співмірності заявлених вимог в частині правничої допомоги не подавали.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення суми стягнення коштів із МТСБУ на користь ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового судового рішення про стягнення вказаної шкоди у розмірі 5613,48 грн., що є різницею між добровільно сплаченою відповідачем на користь позивачки сумою відшкодування 15948,35 грн. (а.с. 22) та вартістю матеріального збитку без урахування ПДВ завданого позивачці згідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяної власнику КТЗ№406/08-21 від 25 серпня 2021 року, склала 21561,83 грн (а.с. 27 зв. б.).

Крім того, суд доходить висновку про не відповідність постановленої у справі ухвали суду щодо відмови у стягнення із відповідачів на користь позивачки понесених судових витрат, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухвалення у справі в цій частині нового судового рішення.

Так позивачем у справі було заявлено позовні вимоги до МТСБУ на суму 6419, 84 грн, а до ОСОБА_3 на суму 22672,76 грн, при цьому обґрунтованими судом першої та апеляційної інстанції визнано вимоги у розмірі 5613,48 грн. до МТСБУ та в розмірі 14672,76 грн до ОСОБА_3 тобто обґрунтованими судом визнанні вимоги в загальному розмірі 20286,24 грн, що становить 70% від суми заявленого позову (20286,24 х 100/29092,6). Тому сума у вказаній пропорції із відповідачів підлягає стягненню судові витрати, що становитиме 635,60 грн. в частині сплаченого судового збору та 9800 грн. в частині витрат на правничу допомогу.

При цьому враховуючи, що позовні вимоги позивача до МТСБУ визнані обґрунтованими в розмірі 5613,48 грн, що становить 28% від загальної суми заявленого позову та відповідно в розмірі 14672,76 грн. щодо ОСОБА_3 , що відповідно становить 72% , тому саме у вказані пропорції підлягають стягненню судові витрати по справі, - 177,97 грн, судового збору та 2744 грн, витрат по оплаті правничої допомоги із МТСБУ на користь ОСОБА_1 , та відповідно 457,63 грн, судового збору та 7056 грн, витрат на правничу допомогу із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Разом із тим, колегією суддів враховується і той факт, що доводи апеляційної скарги МТСБУ апеляційним судом фактично задоволені частково, в частині зменшення з 6419,84 грн до 5613,48 грн, тобто на 806,36 грн, що свідчить про її обґрунтованість у відсотковому значенні 13%, тому і розмір судових витрат понесених відповідачем при подачі апеляційної скарги ( сплачена сума 1362,00 грн ) повинен бути компенсований за рахунок позивача у вказаному відсотковому значенні що становитиме 177,06 грн, сплаченого судового збору.

З врахуванням взаєморозрахунку стягуваних сум витрат по сплаченому сторонами судового збору з МТСБУ на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню судові витрати в частині сплаченого неї судового збору в розмірі 91 копійка ( 177,97 грн. - 177,06 грн.).

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі 12 672,76 грн. та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., сторонами не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 22, 23, 1167, 1187, 1188 ЦК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Моторного (Транспортного) страхового бюро України, подану представником Дяченком Сергієм Вікторовичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2022 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року та рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2022 року в частині стягнення матеріальної шкоди із Моторного (Транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення.

Стягнути з Моторного (Транспортного) страхового бюро України (02154 м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8 Код ) на користь ОСОБА_1 5613,48 грн ( п`ять тисяч шістсот тринадцять гривень 48 коп.) на відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати по справі : 91 копійку судового збору та 2744 грн ( дві тисячі сімсот сорок чотири гривні) витрат по оплаті правничої допомоги, а всього 8358,39 грн (вісім тисяч триста п`ятдесят вісім гривень тридцять дев`ять копійок) .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адр. прож. АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: 457,63 грн. ( чотириста п`ятдесят сім гривень 63 копійки) сплаченого судового збору та 7056 грн. ( сім тисяч п`ятдесят шість гривень) витрат по оплаті правничої допомоги, а всього 7513,63 грн. (сім тисяч п`ятсот тринадцять гривень 63 копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 січня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв