Дата документу 10.01.2023 Справа № 317/235/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/235/22 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В.
провадження № 22-ц/807/260/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 червня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2011 року між сторонами у справі було укладено договір б/н у формі анкети-заяви, відповідно до якого позивач встановлює відповідачу кредитний ліміт. АТ КБ «Приватбанк» повністю виконав вимоги договору, надавши ОСОБА_1 кредит. Відповідач зобов`язання за договором виконувала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 10 січня 2022 року у неї виникла заборгованість перед позивачем в сумі 24 672,79 грн., з яких: 18 021,95 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 4 704,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 134,64 грн. -заборгованість за поточними відсотками; 811,70 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь разом із судовими витратами у справі.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 22 726 (двадцять дві тисячі сімсот двадцять шість) гривень 45 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 285 (дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) гривень 28 копійок.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 29 липня 2022 року заяву

ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк».

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом не було надано належної оцінки тій обставині, що правовідносини, які випливають із анкети-заяви від 11.07.2011р., припинились із закінченням строку дії картки № НОМЕР_1 з терміном дії до 11/2016, яка була видана на підставі цієї анкети-заяви. Тому до цієї частини кредитних відносин належить застосувати приписи ч. 1 статті 127 ЦПК України, оскільки сплив трирічний строк позовної давності. Вважає, що між нею та банком після листопада 2016р. не мається кредитних відносин, а тому банком безпідставно списується з її карток кошти на погашення не існуючої, на її думку, заборгованості за кредитним договором.

Наголошує, що й первісні відносини між нею та банком, які оформлені анкетою-заявою від 11.07.2011р., не є узгодженими за усіма істотними умовами, притаманними для кредитних договорів, оскільки жоден із наданих банком документ, а саме, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи у Приватбанку, не підписані нею, а Пам`ятка клієнта взагалі не надана суду.

Також вказувала про допущені судом процесуальні порушення приписів ч. 2 статті 95 ЦПК України щодо прийняття в якості доказів копій документів, наданих банком, які не завірені належним чином відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003 від 01.09.2003р.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, підстав для його скасування немає. Правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, на які посилається у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , враховані у рішенні суду першої інстанції. Всі доводи відповідача суд фактично висвітлив у своєму рішенні, прийнявши позицію відповідача щодо умов кредитного договору, які не були належним чи- ном погоджені між сторонами, у зв`язку із чим відмовив у стягненні заборгованості за відсотками.

Вказується також, що посилання апелянта щодо необхідності завіряння документів згідно вимог Державної уніфікованої системи документації (ДСТУ 4163-2003), яка затверджена наказом Держспоживстандартом України від 07.04.2003р. № 55, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки цей документ втратив чинність з 01 вересня 2021 року на підставі Наказу Українського науково-дослідного і навчального центру проблем стандартизації, сертифікації та якості № 144 від 01.07.2020р. Крім того, в пункту 1.1 розділу «Сфера застосування» чітко та однозначно зазначено, що «цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності». Отже, кредитний договір та інші документи, що є доказами у цій справі, не зазначені у цьому Стандарті, а тому жодні вимоги цього Стандарту не поширюються на будь-які банківські документи, які оформлюються у правовідносинах між клієнтом та банком.

На вказаних підставах банк просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розгляда-

ється за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Хоча апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому, але фактично не погоджується з ним в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, тому лише в цій частині підлягає перевірці апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних обставин.

Судом встановлено, що у позовній заяві банк вказував, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 11.07.2011 р., укладеного в формі анкети-заяви, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач періодично користувалась кредитними коштами.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, проценти. Тобто станом на 10 січня 2022 року банк визначив наявність у відповідача заборгованість перед ним в сумі 24 672,79 грн., з яких: 18 021,95 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 4 704,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 134,64 грн. - заборгованість за поточними відсотками; 811,70 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" не узгодив істотні умови кредитного договору у письмовій формі, на підставі яких нарахована заборгованість за відсотками. Суд базував такі висновки виходячи з того, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, які не підписані відповідачем, не можуть бути складовими кредитного договору, та суд визнав, що відсутні підстави вважати наявність між сторонами договору приєднання. Суд вказував, що в такому разі відповідач мав повернути позивачу лише фактично отримані кредитні кошти, погодившись із визначеним банком розміром заборгованості за тілом кредиту та стягнувши його у сумі 22 726 (двадцять дві тисячі сімсот двадцять шість) гривень 45 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується зі стягнутою сумою, вказуючи, що кредитного договору між сторонами не відбулось, оскільки його істотні умови не зафіксовані у письмовому договорі. Вказує, що відносини, оформлені анкетою-заявою від 11.07.2011р., припинились зі спливом строку дії картки, виданої на її підставі, а подальші відносини взагалі не врегульовані будь-яким документом, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Тобто суд не встановив, які відносини існували між сторонами у справі після листопада 2016 року.

Дослідивши вказані доводи, колегія за матеріалами справи встановила наступні обставини.

Колегія погоджується з висновками суду в тій частині, що в заяві від 11 липня 2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про узгодження процентної ставки за кредитом, як й інші істотні умови, притаманні кредитному договору. Доводи позивача, наведені ним в позовній заяві та в розрахунку позовних вимог про узгодження між сторонами договору розміру процентної ставки, документально не підтверджені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна Голд» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву від 11 липня 2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі та порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19) вважає, що неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповіда-

чу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наданий позивачем Витяг з Умов та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду та обставин цієї справи, суд обґрунтовано визнав, що надані банком документи, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі процентну ставку за кредитом та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд цілком погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції. Та вказане мотивування судом своїх висновків свідчить про те, що суд врахував позицію відповідача в тій частині, що проценти, пеня та штрафи з нею не узгоджувались.

Між тим, стягуючи весь визначений банком розмір заборгованості за тілом кредиту, з яким не погоджується відповідач, суд першої інстанції належним чином не дослідив, на чому базується розрахунок позивача, зокрема, виписку про рух коштів по рахунку відповідача.

Так, в матеріалах справи міститься виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, яка дійсно є первинним бухгалтерським документом, яким фіксується факт виконання банківських операцій та який служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах; в ньому відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т.ч., маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, його зміну, зняття грошових коштів клієнтом та погашення ним заборгованості.

Згідно з довідкою АТ КБ "ПриватБанк", банк видав відповідачу ОСОБА_1 такі банківські картки: 04.04.2013р. - № НОМЕР_1 зі строком дії до 11/16, 29.12.2016р. - № НОМЕР_2 зі строком дії до 07/20, 27.02.2018р. - № НОМЕР_3 зі строком дії до 01/22 (а.с. 18).

Вказані обставини спростовують доводи апелянта про те, що після спливу строку першої картки відносини сторін припинились. Натомість, підтверджено, що відповідач отримувала ще двічі перевипущені картки та продовжувала користуватись кредитним лімітом.

Встановлено, що 04.04.2013р. відбувся старт карткового рахунку № НОМЕР_1 ( а.с. 17).

Згідно наданої банком довідки, 04.04.2013р. на банківську картку № НОМЕР_1 банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., 04.04.2013р. його збільшено до 3 300,00 грн., 10.01.2014р. збільшено до 6000,00 грн., 27.02.2018р. збільшено до 6100,00 грн., 27.02.2018р. зменшено до 6000,00 грн., 15.11.2018р. збільшено до 21 000,00 грн., 09.01.2019р. збільшено до 26 0000,00 грн., 21.09.2021р. зменшено до 21 000,00 грн., 01.10.2021р. 0,00 (а.с. 17). Вказані дані підтверджуються також випискою про рух коштів по картрахунку ОСОБА_1 .

Суд вказував, що фактично отримана сума кредиту позивачем не погашена, але цих

обставин за випискою про рух коштів по рахунку відповідача суд не відслідкував та не перевірив. Але, попри це, прийшов до висновку про доведеність заборгованості за тілом кре-

диту у розмірі 22 726 (двадцять дві тисячі сімсот двадцять шість) гривень 45 копійок.

Між тим, погодитись з цим не можна, оскільки ці обставини не перевірені судом належним чином.

Так, виписка про рух коштів по картрахунку клієнта є первинним бухгалтерським документом та доводить користування клієнтом виданими банком картками, зокрема, містить відомості про розмір встановленого або зміненого кредитного ліміту, користування кредитними коштами та внесення коштів на рахунок клієнтом. Колегія вважає, що ця виписка в такому разі саме і доводить отримання відповідачем кредитних коштів від банку та користування ними, а також здійснені на погашення кредиту платежі.

Та саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого кре-

диту, відслідкувавши витрати відповідача та вкладені на картрахунок кошти.

У розрахунку банк визначив заборгованість за тілом кредиту станом на 11.01.2022р. у розмірі 22 726,45 грн.

Шляхом аналізу виписки про рух коштів по картрахунку колегією встановлено, що відповідач активно користувалась усіма виданими їй картками протягом тривалого часу, оплачуючи покупки в магазинах, аптеках, поповнюючи мобільний телефон, здійснюючи перекази на картки третіх осіб, а також на її картрахунок надходили регулярні поповнення.

Враховуючи, що банк зазначив, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" повернуті відповідачем не в повному обсязі, а також вимоги ч. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі № 342/180/17.

За випискою про рух коштів підраховано, що всього відповідачем протягом періоду з 04.04.2013р. (дата встановлення кредитного ліміту вперше) по 11.01.2022р. (визначено розмір заборгованості банком) здійснено витрат на суму 58 074,31 грн. В той же час, відповідачем за цей же період внесено коштів на суму 82 859,98 грн., до якої входять як поповнення, здійснені відповідачем особисто, так і автоматичне погашення банком обов`язкового платежу за рахунок надходжень від відповідача. Списання відсотків, здійснене банком за рахунок надання кредитних коштів, які в подальшому включалось у тіло кредиту, колегія не враховувала, оскільки такі умови між сторонами не узгоджувались, на що вказує той факт, що банком не оскаржено рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо відсотків на цих підставах. Також не враховувалось колегією й нарахування пені і штрафів, які також погашались за рахунок кредитних коштів та включались в тіло кредиту, оскільки й ці умови не були погодженні між сторонами.

Таким чином, оскільки, погоджених умов щодо відсотків, пені та штрафів між сторонами у справі не мається, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення тіла кредиту, а не на ці складові заборгованості, яка визнається колегією як неправомірно нарахована.

При цьому, колегія з`ясувала також, що тіло кредиту, зокрема, виникло у зв`язку з

додаванням до нього нарахованих відсотків та пені, що не узгоджували сторони, а відтак правильним є враховувати як тіло кредиту лише ті кошти, якими фактично скористалась відповідач.

З урахуванням зазначеного, колегія вважає, що для визначення розміру заборгованості відповідача за кредитом від суми кредитних коштів, якою скористався відповідач у розмірі 58 074,31 грн., слід відрахувати суму добровільного погашення та суму автоматичного погашення в загальному розмірі 82 859,98 грн. Проте така арифметична дія визначає відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту, оскільки розмір внесених коштів значно перевищує суму тих коштів, якими скористалась відповідач як кредитом.

Що стосується доводів відповідача про те, що на теперішній час банк продовжує списання надходжень на її картку, зокрема, з суми сплачених аліментів, то колегія не може перевіряти ці обставини, оскільки вони не стосуються періоду заборгованості.

Таким чином, в ході апеляційного перегляду справи колегія визнала апеляційну скаргу банку частково обґрунтованою ( не всі доводи є обґрунтованими), а саме, в частині заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 11.01.2022р. відсутня у відповідача, тому у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову у позові банку, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання про розподілу судових витрат.

Так, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3721,50 грн., який слід стягнути на її користь із банку у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 пп. 3, 4, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 червня 2022 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати.

В задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту за договором, оформленим анкетою-заявою б/н від 11 липня 2011 року, відмовити.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одна) гривні 5 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 10 січня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С.Подліянова