Справа № 305/1855/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Куштана Б.П., Джуги С.Д.,

за участі секретаря Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2021 року (повне судове рішення складено 09.12.2021, головуючий суддя Ємчук В.Е.) у справі №305/1855/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» до Рахівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» (правонаступник ПАТ «Українська залізниця», далі: Залізниця) звернулася із позовом до Рахівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, з метою оформлення правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками, на замовлення Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця») у 2015 році була розроблена Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Івано-Франківськ Рахів в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області.

В результаті проведеної інвентаризації смуги відведення виявлено, що земельна ділянка на км 95 на даний час перебуває у власності ОСОБА_1 (відображено в технічній документації з інвентаризації: на зведеному інвентаризаційному плані земельної ділянки), площею 0,5679 га та накладається на смугу відведення залізниці.

Дану земельну ділянку площею 0,5679 га (яка складається з двох ділянок площею 0,4158 га та 0,1521 га) було передано у власність ОСОБА_2 на підставі розпорядження Рахівської РДА від 13.04.2006 №153 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с.Лазещина перегін Вороненка-Ясіня.

Надалі ОСОБА_2 згідно з договором дарування земельної ділянки від 24.09.2008 №1-2051 подарував таку земельну ділянку ОСОБА_1 . На підставі цього договору дарування ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ №461373 від 15.12.2008, площею 0,5679 га, яка складається з двох земельних ділянок, кадастрові номери №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га), що розташовані у Рахівському районі, с. Лазещина, перегін Вороненко-Ясіня на 95 км. ПК 9-10. 96 км. ПК 1-2, з лівої сторони по ходу кілометрів.

Позивач зазначав, що земельна ділянка ОСОБА_1 накладається (перетинається) на смугу відведення залізниці, тобто до неї включено земельну ділянку, котра постійно перебувала у користуванні позивача.

Згідно «Плану смуги відведення земель лінії Хриплин Держкордон Львівської залізниці» від 1994 року, ширина смуги відведення на ділянці 95 км пк6 перегону становить 100 м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,5679 га повністю входить у ширину смуги відведення залізниці, які є землями залізничного транспорту, знаходиться на відстані 25 м від осі колії. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним Планом смуги відведення, розташована головна колія (ВКБ) Делятин Держкордон інвентарний №4, яка перебуває на балансі залізниці.

Позивач зазначав, що при видачі розпорядження від 13.04.2006 №153 Рахівською районною державною адміністрацією перевищено свої повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності під залізницями.

Право Залізниці на спірну земельну ділянку виникло задовго до реєстрації права за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та не було жодним чином припинене. Вилучення від Залізниці спірної частини земельної ділянки у встановленому порядку не проводилося, Залізниця не відмовлялася від свого права користування земельною ділянкою.

Позивач указував на те, що вищевказане розпорядження суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень, з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує право залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху.

У зв`язку з цим, розпорядження Рахівської РДА від 13.04.2006 №153, яким передано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,5679 га позивач вважає незаконним, а укладений на підставі такого незаконного розпорядження договір дарування земельної ділянки від 24.09.2008 №1-2051 має бути визнано недійсним. Також позивач просив задовольнити похідні вимоги визнати недійсним виданий ОСОБА_1 на підставі договору дарування державний акт на право власності на земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію права власності у державному реєстрі, скасувати запис у поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006, витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,5679 га, що складається з двох частин.

Посилаючись на дані обставини, АТ «Українська залізниця» у позовній заяві просило:

1) визнати незаконним розпорядження Рахівської районної державної адміністрації від 13.04.2006 №153 в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,5679 га, що накладається на смугу відведення залізниці;

2) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 24.09.2008 зареєстрований у реєстрі за №1-2051 Рахівської державної нотаріальної контори, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

3) визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №461373 від 15.12.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006 у державному реєстрі прав;

4) скасувати запис у поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування;

5) витребувати від ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» земельну ділянку загальною площею 0,5679 га, що складається з двох частин та накладається на смугу відведення залізниці, за кадастровими номерами :03:001:0005 та :03:001:0006 і знаходиться в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, як землі смуги відведення залізниці.

У судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги змінив. Посилаючись на смерть відповідача ОСОБА_2 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), представник позивача заявив клопотання про закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_2 , відмовившись від частини позовних вимог до нього, а саме про:

1) визнання незаконним розпорядження Рахівської районної державної адміністрації від 13.04.2006 №153 в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,5679 га, що накладається на смугу відведення залізниці,

2) визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 24.09.2008, зареєстрованого в реєстрі за №1-2051 Рахівської державної нотаріальної контори, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач остаточно просив суд:

1) визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №461373 від 15.12.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006 у державному реєстрі прав;

2) скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування;

3) витребувати від ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» земельну ділянку загальною площею 0,5679 га, що складається з двох частин та накладається на смугу відведення залізниці, за кадастровими номерами :03:001:0005 та :03:001:0006 і знаходиться в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, як землі смуги відведення залізниці.

Ухвалою Рахівського районного суду від 30.11.2021 закрито провадження в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з його смертю.

Рішенням Рахівського районного суду від 30 листопада 2021 року у задоволенні зміненого позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки відмовлено.

На це рішення подало апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця». Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги Залізниця посилається на те, що спірна земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,5679 га, яка складається з двох частин, кадастрові номери №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га), фактично знаходиться на відстані 25 м від осі колії, при ширині смуги відведення в даному місці 100 м від осі колії; такі ділянки повністю входять у ширину смуги відведення залізниці. Наявність чи відсутність у АТ «Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює правового статусу земельної ділянки, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. План смуги відведення залізниці є належним доказом землекористування. Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 в справі N 3-305гс15, 466/190/14 від 31.10.2018, 466/1313/14 від 16.10.2019 та інших (у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 у справі N 909/277/16, від 14.03.2019 у справі N 918/1373/16, від 19.02.2020 у справі N 466/1058/15-ц, від 13.01.2021 у справі N 715/2402/18). Місцевим судом не надано оцінки обґрунтованості заявленої позовної вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 у порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України. Зазначає, що належним та ефективним способом захисту права позивача, якого позбавлено права володіння, є саме витребування майна із чужого незаконного володіння. Вказує, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 14.04.2021 № 450/2410/18.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Учасники справи та їх представники в судове засідання в черговий раз не з`явились. Від представника апелянта та від Рахівської РВА надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла таких висновків

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач відмовився від позовних вимог про визнання незаконним розпорядження Рахівської РДА від 13.04.2006 № 153 та визнання недійсним договору дарування від 24.09.2008, такі є чинними, відтак відповідних вимог позивач не заявляв, не довів, що таке розпорядження суперечить закону або прийняте з порушенням компетенції органу, не довів що воно порушує права чи інтереси позивача.

При цьому суд послався на правові позиції Верховного Суду України у постанові від 04.06.2014 по справі №6-46 цс 14 про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У такому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Погодитися із цими висновками місцевого суду не можна, оскільки такі вимоги (про визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним наступного правочину) не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав, що не призводить до їх поновлення. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, то інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «Укрзалізниця» посилалось на те, що на час прийняття розпорядження Рахівської районної державної адміністрації від 13.04.2006 №153 в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , спірна земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні залізниці.

Відповідно до статті 6 Закону України № 273/96-ВР від 04 липня 1996 року «Про залізничний транспорт» (далі - Закон № 273/96-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт» (далі Закон № 232/94-ВР). До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 232/94-ВР землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону № 232/94-ВР, яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року в справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року в справі № 918/1373/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 715/2402/18.

Крім того, на підтвердження користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення земель лінії Хриплин-Держкордон Львівської залізниці в адміністративних межах Лазещинської сільради АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» було надано відповідний план смуги відведення, який був розроблений 1994 року.

Отже, цей документ є належним доказом підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії Хриплин-Держкордон Львівської залізниці, яка відноситься до земель державної власності.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Рахівської РДА від 13.04.2006 №153 затверджено проекти відведення та передано у власність, зокрема, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,5679 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с. Лазещина, перегін Вороненка-Ясіня (а.с. 45, 46 т. 1).

Під час виготовлення проекту відведення земельної ділянки (Рахів 2005 рік) для оформлення державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , проводилася горизонтальна зйомка спірної земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, котру підписано з прикладенням печаток Залізниці та погоджено межі начальником підрозділу Івано-Франківської дистанції колії Львівської залізниці ПЧ-12 (а.с. 56 зворот, 57).

До проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , розробленого у 2005 році, було додано викопіювання смуги відведення залізниці Івано-Франківської дистанції колії перегону Вороненко-Ясіня на 95 км ПК 9-10 та 96 км ПК 1-2 з лівої сторони по ходу кілометрів, на якому наявна схема розміщення земельних ділянок на відстані 20 м та 30 м від осі колії, котре погоджено та підписано начальником Івано-Франківської дистанції колії Савуляком С.О. (а.с. 55 зворот т. 1).

Також у проекті відведення земельної ділянки ОСОБА_2 наявний лист начальника Івано-Франківської дистанції колії Савуляка С.О. від 18.11.2003 № 305 на ім`я голови Лазещинської сільської ради ОСОБА_4 , в якому зазначено, що Івано-Франківська дистанція колії Львівської залізниці не заперечує проти вилучення земельної ділянки площею 1,22 га зі смуги відведення залізниці перегону Вороненко-Ясіня на 95 км ПК 9-10 та 96 км ПК 1-2 з лівої сторони по ходу кілометрів не ближче 20 м від осі колії (а.с. 56 т. 1).

Надалі, згідно з договором дарування земельної ділянки від 24.09.2008 №1-2051, ОСОБА_2 подарував таку земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с. 53, 54 т. 1)

На підставі цього договору дарування ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ №461373 від 15.12.2008, площею 0,5679 га, яка складається з двох земельних ділянок кадастровий номер №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га), що розташовані у Рахівському районі, с. Лазещина, перегін Вороненко-Ясіня на 95 км. ПК 9-10. 96 км. ПК 1-2 з лівої сторони по ходу кілометрів (а.с. 46 т. 1).

У 2015 році на замовлення ДТГО «Львівська залізниця» розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Івано-Франківськ Рахів в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. (а.с. 18- 22 т. 1).

За її результатами з`ясовано, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, що перебувають у приватній власності громадян, зокрема, у власності ОСОБА_1 площею 0,5679 га (яка складається з двох ділянок площею 0,4158 га та 0,1521 га), що накладається на смугу відведення залізниці.

Згідно «Плану смуги відведення земель лінії Хриплин Держкордон Львівської залізниці» від 1994 року, ширина смуги відведення на ділянці 95 км пк6 перегону становить 100 м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,5679 га повністю входить у ширину смуги відведення залізниці, які є землями залізничного транспорту, знаходиться на відстані 25 м від осі колії (а.с. 24-27 т. 1).

Відповідно до зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Івано-Франківськ Рахів від 92 км + 330 м до 99 км + 030 м в межах Лазещинської сільської ради за межами населеного пункту Лазещина Рахівського району Закарпатської області встановлено, що передана ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,5679 га, яка складається з двох земельних ділянок кадастровий номер №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га), повністю входить до земельної ділянки смуги відведення Залізниці (а.с. 19-22 т. 1)

Указаний зведений інвентаризаційний план земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» затверджено у 2015 році представником ДТГО «Львівська залізниця», а також погоджено у 2015 році: начальником ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця», начальником відокремленого підрозділу Івано-Франківської дистанції колії ДТГО «Львівська залізниця» (ПЧ-12), начальником ВП «Івано-Франківська дистанція електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця» (ЕЧ) (а.с. 19-22 т. 1).

Апеляційним судом встановлено, що спірна земельна ділянка (площею 0,5679 га, яка складається з двох земельних ділянок кадастровий номер №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га) належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність, і Рахівська РДА не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії.

Тобто Залізниця мала обґрунтовані підстави для звернення із позовом до суду.

Разом із тим, щодо заявлених позовних вимог Залізниці слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони заявили.

У справі, яка переглядається, позивач остаточно просив суд:

1) визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №461373 від 15.12.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006 у державному реєстрі прав;

2) скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровими номерами №:03:001:0005 та №:03:001:0006, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування;

3) витребувати від ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» земельну ділянку загальною площею 0,5679 га, що складається з двох частин та накладається на смугу відведення залізниці за кадастровими номерами :03:001:0005 та :03:001:0006 і знаходиться в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, як землі смуги відведення залізниці.

Отже, перші дві вимоги (про визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації права власності; скасування запису у поземельній книзі) не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки їх задоволення не забезпечить поновлення порушеного права позивача.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, то інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними.

Як установлено вище, спірна земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність, і Рахівська РДА не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії.

Вимоги про визнання розпорядження Рахівська РДА незаконним та його скасування, визнання недійсним наступного правочину, не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, такі вимоги не є нерозривно пов`язаними з вимогою позивача про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Як на підставу апеляційного оскарження Залізниця, посилалася на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 в справі N 3-305гс15, 466/190/14 від 31.10.2018, 466/1313/14 від 16.10.2019 та інших (у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 у справі N 909/277/16, від 14.03.2019 у справі N 918/1373/16, від 19.02.2020 у справі N 466/1058/15-ц, від 13.01.2021 у справі N 715/2402/18), місцевим судом не надано оцінки обґрунтованості саме заявленої позовної вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 у порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України та не враховано висновку у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 10.11.2021 № 450/2410/18.

Заперечуючи наявність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, позивач зазначав, що заявлені ним вимоги необхідно розглядати як негаторний позов до якого позовна давність не застосовується, посилаючись на постанову Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 466/417/15, у якій касаційний суд застосував висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) щодо ефективного способу захисту порушеного права власності держави на землі водного фонду (а.с. 84 т.2).

У пункті 46 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19).

Апеляційний суд відхиляє посилання Залізниці на те що заявлену вимогу про витребування майна слід розглядати як негаторний позов, та неврахування правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), оскільки у наведеному судовому рішенні зроблений висновок щодо ефективного способу захисту порушеного права власності держави на землі водного фонду, водночас у справі, що переглядається, спір виник щодо земель залізниці, де належним способом порушеного права є вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Аналогічні висновки про те, що спір виник щодо земель залізниці, де належним способом порушеного права є вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, та в цьому випадку не може бути застосовано спосіб захисту порушеного права власності держави на землі водного фонду наведено у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 450/2348/18 (провадження № 61-19336св21), у якій відхилено посилання заявника на неврахування правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19).

Судова колегія враховує, що зазначену постанову суду касаційної інстанції від 22.06.2022 прийнято пізніше у часі, ніж постанову Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 466/417/15.

До відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація.

Стосовно вимоги позивача про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 129-130 т. 1).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулювався статтею 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як установлено вище, під час виготовлення проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 у 2005 році проводилася горизонтальна зйомка спірної земельної ділянки, котру підписано з прикладенням печаток Залізниці та погоджено межі ділянки начальником підрозділу Івано-Франківської дистанції колії Львівської залізниці ПЧ-12 (а.с. 56 зворот, 57).

До проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , розробленого у 2005 році, було додано викопіювання смуги відведення залізниці Івано-Франківської дистанції колії перегону Вороненко-Ясіня на 95 км ПК 9-10 та 96 км ПК 1-2 з лівої сторони по ходу кілометрів, на якому наявна схема розміщення земельних ділянок на відстані 20 м та 30 м від осі колії, котре погоджено та підписано начальником Івано-Франківської дистанції колії Савуляком С.О. (а.с. 55 зворот т. 1).

Отже, погодивши горизонтальну зйомку, розташування та межі земельної ділянки при розробленні проекту відведення земельної ділянки для передачі її у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, Залізниці було достеменно відомо про вибуття спірної земельної ділянки із користування Залізниці зі смуги відведення залізниці перегону Вороненко-Ясіня на 95 км ПК 9-10 та 96 км ПК 1-2 з лівої сторони по ходу кілометрів до ОСОБА_2 уже на момент розроблення у 2005 році та затвердження проекту відведення та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,5679 га. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що Залізниці було достеменно відомо про розташування спірної ділянки (що складається з двох) на відстані 20 та 30 метрів від осі колії.

Вибуття земельної ділянки з користування Залізниці відбулося за відома Івано-Франківської дистанції колії Львівської залізниці.

Крім того, як зазначалось вище, відповідно до зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Івано-Франківськ Рахів від 92 км + 330 м до 99 км + 030 м в межах Лазещинської сільської ради за межами населеного пункту Лазещина Рахівського району Закарпатської області встановлено, що передана ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,5679 га, яка складається з двох земельних ділянок кадастровий номер №:03:001:0005 та №:03:001:0006 (площею 0,4158 га та 0,1521 га) повністю входить до земельної ділянки смуги відведення Залізниці (а.с. 19-22 т. 1)

Указаний зведений інвентаризаційний план земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» затверджено у 2015 році представником ДТГО «Львівська залізниця», а також погоджено у 2015 році: начальником ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця», начальником відокремленого підрозділу Івано-Франківської дистанції колії ДТГО «Львівська залізниця» (ПЧ-12), начальником ВП «Івано-Франківська дистанція електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця» (ЕЧ) (а.с. 19-22 т. 1).

Зазначене підтверджує ту обставину, що також станом на 2015 рік Залізниці було достеменно відомо про те, що спірна земельна ділянка площею 0,5679 га, яка передана у власність ОСОБА_1 повністю входить до земельної ділянки смуги відведення Залізниці.

Із позовом до суду Залізниця звернулася у вересні 2019 року - з пропуском строку позовної давності, із заявою про поновлення пропущеного строку позивач до суду не звертався, а тому колегія суддів приходить до висновку, що за наявності заяви відповідача про застосування строків позовної давності це є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Стосовно інших вимог (про визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації права власності; скасування запису у поземельній книзі), як зазначалось вище, такі не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав позивача та у їх задоволенні слід відмовити, оскільки їх задоволення не забезпечує поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини.

Зважаючи на викладене, мотивувальну частину рішення місцевого суду, через неправильне застосування норм матеріального права, слід змінити в редакції цієї постанови, залишивши резолютивну частину рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374 , п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2021 року змінити у редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2021 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2023 року.

Головуюча:

Судді: