ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/178/22

Головуючий у першій інстанції Даньков О. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/166/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернігівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, Головне управління національної поліції в Чернігівській області,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Чернігівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та прокуратури,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), Головного управління національної поліції в Чернігівській області (далі ГУНП в Чернігівській області), в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання ДКСУ з відповідного казначейського рахунку на її користь в рахунок відшкодування сплачених сум за надання їй юридичної допомоги у зв`язку з незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури в розмірі 21 000 грн та 98 800 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що 31 жовтня 2019 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Вироком Сосницького районного суду від 27 жовтня 2020 року її визнано невинуватою в пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене нею. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року вирок суду залишено без змін.

Указувала, що внаслідок незаконного кримінального переслідування у період з 31 жовтня 2019 року по 03 вересня 2020 року зазнала моральної шкоди, що полягала у нервових стресах, відчутті тривоги, сильних душевних переживаннях, втраті авторитету серед родичів та односельців, приниженні, розгубленості, порушенні нормальних життєвих зв`язків, суттєвому погіршенні стану здоров`я, через яке вона з 02 по 11 грудня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом «гіпертонічний криз». Завдану моральну шкоду оцінює у 98 800 грн, яка визначена у розмірі, кратному півтора розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Зазначала, що понесла матеріальні збитки у розмірі 21 000 грн, які сплачені за надання адвокатом Загальцем О.М. правової допомоги під час кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і в Чернігівському апеляційному суді. Сплата гонорарів адвокату у сумі відповідно 11 000 грн та 10 000 грн підтверджується наявними у справі письмовими доказами.

Рішенням Сосницького районного суду від 07 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, ДКСУ, ГУНП в Чернігівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачки 65 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн у відшкодування понесених адвокатських витрат шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ДКСУ, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про стягнення коштів безпосередньо з ДКСУ. В обґрунтування таких доводів відповідач зазначає, що казначейство жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, у правовідносини з нею не вступало і жодної шкоди останній не завдавало, отже не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів.

Указує на те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових осіб, і такий факт неправомірності рішення чи вчинення дії повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку. Районним судом залишено поза увагою те, що протягом усього часу досудового розслідування та розгляду справи відносно ОСОБА_1 в судах жодну слідчу та процесуальну дія, вчинену щодо позивачки, не визнано незаконною або протиправною, що передбачено ч. 1-1 ст. 2 ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 608/1046/18.

Наголошує на тому, що позивачка, стверджуючи про спричинення їй саме незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральних страждань та посилаючись на нормативні акти, наводить загальні ознаки моральної шкоди та не надає жодних доказів того, які саме моральні страждання вона понесла, чим вони підтверджуються, яких саме втрат нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 зазнала, що зумовило прояву до неї зневаги односельців та погіршення стану здоров`я. При здійсненні досудового розслідування відносно позивачки не застосовувалися незаконне взяття і тримання під вартою, не проводились обшуки, виїмки, не накладався арешт на майно, вона не була відсторонена від роботи, незаконно засуджена, тощо. Зазначає, що порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивачки, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини особи, могло бути встановлено лише у рамках кримінального переслідування.

Відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат на послуги адвоката не підтверджено належними доказами. Акт виконаних адвокатом робіт надано лише на суму 14 000 грн, інші ж витрати на суму відповідно 11 000 грн та 10 000 грн не підтверджено ні детальним описом робіт, ні актом виконаних робіт. На думку представника казначейства, справа, яка розглядалася, не є складною, не потребувала підготування адвокатом значної кількості документів чи додаткових пояснень, отже, стягнута сума адвокатських витрат є необґрунтованою та не співрозмірною витраченому часу та обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині часткового задоволення її позовних вимог та розподілу судових витрат, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити судове рішення в частині розміру стягнення на її користь моральної шкоди та відшкодування витрат, сплачених у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги під час кримінального переслідування, та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а також відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснити відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій цивільній справі у розмірі 14 000 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку щодо заподіяння позивачці незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, при визначенні її розміру не врахував того, що незаконні дії слідчої Кулініч А.А. відносно позивачки під час досудового розслідування, зокрема, здійснення психологічного тиску та не вирішення клопотання про необхідність залучення захисника, знайшли відображення у вироку районного суду та ухвалі суду апеляційної інстанції. Позивачка зазначає, що наразі ДБР проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо порушення її права на захист, у якому вона визнана потерпілою.

Наголошує на тому, що саме у період досудового розслідування, а саме, з 02 по 11 грудня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 2 ст., кризовий перебіг, гіпертонічний криз, що стало наслідком її душевних страждань та моральних переживань.

Указує, що розмір заподіяної моральної шкоди нею розраховано відповідно до приписів ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто, з урахуванням загального часу перебування під слідством і судом, виходячи з півторакратного розміру мінімальної заробітної плати, визначеної на момент відшкодування, саме з огляду на глибину її фізичних та душевних страждань. Вважає, що навіть у випадку розрахунку розміру моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, сума до відшкодування має становити 65 867 грн, а не 65 000 грн, як визначено районним судом у рішенні.

Вважає необґрунтованим висновок суду про часткове задоволення її вимоги про відшкодування коштів, сплачених за надання правничої допомоги під час кримінального переслідування, оскільки законні підстави для стягнення таких коштів прямо передбачені п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У матеріалах справи наявні всі підтверджуючі документи про сплату нею адвокату коштів у загальному розмірі 21 000 грн.

Посилається на безпідставне незастосування судом першої інстанції вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи які, суд, задовольнивши частково її позовні вимоги, мав би пропорційно до задоволених вимог стягнути на її користь понесені витрати на правову допомогу у даній цивільній справі, які відповідно до наданої квитанції становили 14 000 грн.

Учасниками справи відзиви на подані апеляційні скарги у встановлений строк не подавались.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарг ДКСУ та ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та дійшовши висновку про стягнення на її користь 65 000 грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вироком суду позивачку визнано невинною у вчиненні інкримінованого злочину, отже повідомлені їй підозра та обвинувачення були незаконними, а відтак ОСОБА_1 потерпіла від незаконного переслідування, в тому числі, зазнавши і моральних страждань.

Визначаючи розмір відшкодування, районний суд виходив з мінімального розміру завданої моральної шкоди, визначеної законодавством, та врахував перебування позивачки під слідством та судом повних 10 місяців. Доводи останньої про збільшення такого розміру суд визнав непереконливими. Суд, пославшись на положення БК України та Положення про ДКСУ, зазначив про необхідність покладення на державу обов`язку відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, зобов`язавши ДКСУ як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати грошові кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, районний суд зазначив, що письмовими доказами (квитанціями та актом виконаних робіт) підтверджено сплату позивачкою адвокату Загальцю О.М. витрат на правову допомогу у загальному розмірі 35 000 грн, проте, із врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, беручи до уваги засади розумності та співмірності, дійшов висновку про необхідність зменшення понесених витрат на правову допомогу до 20 000 грн.

З таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 03 жовтня 2019 року Сосницьким ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області внесені відомості до ЄРДР за № 0000232 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, за фактом підпалу невідомою особою у АДРЕСА_1 , що призвело до умисного знищення приміщення сінника, де зберігалося сіно (кримінальна справа № 745/918/19 а.с. 43).

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, а саме, в умисному знищенні чужого майна, вчинене шляхом підпалу, що підтверджується повідомленням слідчого СВ Сосницького СВ Менського ВП ГУНП в Чернігівській області про підозру (кримінальна справа № 745/918/19 а.с. 84).

20 листопада 2019 року Менською місцевою прокуратурою затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України (кримінальна справа № 745/918/19 а.с. 2-4).

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 194 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою (а.с. 9-14).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року вирок Сосницького районного суду від 27 березня 2020 року залишено без змін (а.с. 15-18). В касаційному порядку ухвала Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року не оскаржувалась.

Згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Сосницька лікарня» Сосницької селищної ради у період з 02 по 11 грудня 2019 року з діагнозом «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Кризисний перебіг. Гіпертонічний криз» (а.с. 25).

Захист ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000232 здійснював адвокат Загалець О.М. на підставі ордеру серії ЧН № 075076 від 28 листопада 2019 року та договору про надання правової допомоги б/н від 28 листопада 2019 року (кримінальна справа № 745/918/19 а.с. 13, 14), згідно з п. 4 якого за надані послуги замовник виплачує виконавцеві договірну плату за консультації, за представництво та складання процесуальних документів.

29 січня 2020 року адвокатом Загальцем О.М. прийнято від ОСОБА_1 11 000 грн, як гонорар за участь у кримінальному провадженні № 0000232 в суді першої інстанції, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру від 29 січня 2020 року (а.с. 21). З іншої квитанції до прибуткового касового ордеру від 24 липня 2020 року вбачається, що цього дня адвокат Загалець О.М. отримав від позивачки 10 000 грн за участь у кримінальному провадженні № 0000232 в суді апеляційної інстанції (а.с. 22).

Звернувшись з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок її незаконного кримінального переслідування у період з 31 жовтня 2019 року по 03 вересня 2020 року зазнала моральної шкоди, яка виразилася у нервових стресах, відчутті тривоги, сильних душевних переживаннях, втраті авторитету серед рідних та односельців, приниженні, розгубленості, суттєвому погіршенні стану здоров`я, зміні в організації всіх сфер її особистого життя.

Заявляючи вимогу про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням при розгляді кримінальної справи юридичної допомоги, в розмірі 21 0000 грн, позивачка посилалася на те, що її захист у кримінальному провадженні здійснював адвокат Загалець О.М., який надавав правову допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону).

Відповідно до положень ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону).

За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Частинами 1, 2 ст. 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження.

У пункті 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення).

Абзацом 3 п. 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі п. 4 ст. 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 року № 215, ДКСУ (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

ДКСУ відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 Положення).

На підставі п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 1 ст. 43 цього Кодексу передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди повністю відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що 03 жовтня 2019 року до ЄРДР за № 0000232 внесено кримінальне провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, а 20 листопада 2019 року затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 , який було скеровано до Сосницького районного суду.

Вироком Сосницького районного суду від 27 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 194 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою, який ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року залишено без змін.

Наведене дає підстави для переконання, про що правильно зазначив районний суд, що у період з 31 жовтня 2019 року (дня повідомлення про підозру) по 03 вересня 2020 року (день ухвалення Чернігівським апеляційним судом рішення про залишення вироку Сосницького районного суду без змін), який становить 10 повних місяців, ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом, що призвело до обмеження здійснення указаною особою своїх прав.

Районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебувала під слідством та судом 10 місяців, у зв`язку з чим зазнала моральних страждань.

Законодавцем чітко визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави дійти висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року місячний розмір мінімальної заробітної плати встановлений 6 500 грн. З урахуванням загального часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (10 місяців) та місячного розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, судом першої інстанції правильно визначений гарантований Законом мінімальний розмір завданої позивачці моральної шкоди 65 000 грн.

На думку колегії суддів, з урахуванням порівняно нетривалого перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, а також того, що відносно позивачки не застосовувалися взяття і тримання під вартою, не проводились обшуки, не накладався арешт на майно, вона не була відсторонена від роботи, тощо, а також характеру та обсягу її душевних страждань, тяжкості вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках, ступеня зниження престижу та репутації серед рідних та односельців, необхідних часу та зусиль для відновлення попереднього стану життя, перебування на лікуванні у медичному закладі протягом 10 днів, розмір моральної шкоди у сумі 65 000 грн визначено судом першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення чи збільшення не вбачається.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність залучення ДКСУ у якості відповідача з посиланням на те, що Казначейство жодної шкоди позивачці не заподіювало і у правовідносини з нею не вступало.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, покладаючи на державу обов`язок відшкодування шкоди, суд зобов`язує ДКСУ списати відповідні кошти не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

Доводи відповідача про недоведеність факту порушення Казначейством прав та інтересів позивачки та завдання останній шкоди є довільним тлумаченням законодавства, оскільки вони суперечать положенням ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а твердження ДКСУ про те, що розмір відшкодування моральної шкоди не випливає з обставин справи і не підтверджується доказами, спростовуються матеріалами даної цивільної справи.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення на її користь сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги під час кримінального переслідування, суд першої інстанції допустився помилки, ототожнивши їх з судовими витратами у даній цивільній справі, що призвело до неправильного вирішення цієї заявленої позивачкою вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що захист ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000232 здійснював адвокат Загалець О.М. на підставі укладеного договору про надання правової допомоги, за умовами якого позивачці надавалися юридичні послуги під час судового розгляду кримінальної справи у Сосницькому районному суді та Чернігівському апеляційному суді.

З наявного у матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року вбачається, що замовник здійснює оплату за цим договором одноразово готівкою, оплата підтверджується квитанціями. За надані послуги замовник виплачує виконавцеві договірну плату.

Загалом ОСОБА_1 було сплачено адвокату Загальцю О.М. 21 000 грн за участь у кримінальному провадженні у суді першої та апеляційної інстанцій, про що свідчать квитанції до прибуткового касового ордеру від 29 січня 2020 року та від 24 липня 2020 року.

Абзацом 3 п. 10 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі п. 4 ст. 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Положення є чинним на час вирішення даного спору.

Тобто, законодавцем чітко визначено дії адвоката, за оплату яких грошові кошти підлягають поверненню (відшкодуванню) громадянинові на підставі п. 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З матеріалів кримінальної справи № 745/918/19, досліджених апеляційним судом, вбачається, що адвокат Загалець О.М. брав участь у шести судових засіданнях Сосницького районного суду у наступні дати: 13 грудня 2019 року (а.с. 28-29), 03 січня 2020 року (а.с. 103-106), 30 січня 2020 року (а.с. 114-115), 17 лютого 2020 року (а.с. 120-121), 17 березня 2020 року (а.с. 128), 26 березня 2020 року (а.с. 137-138), а також у трьох судових засіданнях Чернігівського апеляційного суду у такі дати: 22 липня 2020 року (а.с. 177-178), 13 серпня 2020 року (а.с. 185-187) та 03 вересня 2020 року (а.с. 198-200).

Наявні у матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордеру від 29 січня 2020 року та від 24 липня 2020 року є належними доказами здійснення позивачкою оплати адвокату Загальцю О.М. за надані правові послуги.

Указуючи у своєму рішенні, що відшкодування понесених адвокатських витрат у сумі 35 000 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності, у зв`язку з чим їх розмір підлягає зменшенню до 20 000 грн, суд першої інстанції помилково ототожнив позовні вимоги про стягнення витрат, сплачених в межах кримінального провадження у зв`язку з наданням юридичної допомоги, які відшкодовуються відповідно до ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та витрати на професійну правничу допомогу у цивільній справі, розподіл яких здійснюється відповідно до приписів ЦПК України.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неправильного вирішення судом першої інстанції її позовної вимоги про відшкодування сум, сплачених за участь адвоката під час розгляду кримінальної справі судом першої та апеляційної інстанцій, знайшли своє підтвердження.

Беручи до уваги невідповідність висновків суду обставинам даної справи, апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням при розгляді кримінальної справи юридичної допомоги, та повністю задовольнити цю вимогу, стягнувши на користь ОСОБА_1 21 000 грн.

Апеляційний суд вважає також обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення районним судом процесуальних норм в ході розподілу судових витрат у даній цивільній справі, зокрема, стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачка просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи у суді першої інстанції у розмірі 14 000 грн.

Представництво інтересів ОСОБА_1 у ході розгляду даної справи в суді першої інстанції адвокат Загалець О.М. здійснював на підставі ордеру серії ЧН № 075086 від 24 грудня 2021року (а.с. 20) та договору про надання правової допомоги від 24 грудня 2021 року (а.с. 23). Згідно з умовами п. 5.1 договору замовник здійснює оплату за цим договором одноразово готівкою, оплата підтверджується квитанціями, 1 година роботи адвоката становить 900 грн.

05 червня та 20 серпня 2022 року адвокатом Загальцем О.М. було прийнято від ОСОБА_1 по 7 000 грн за надання правової допомоги у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органом досудового розслідування та прокуратури, про що свідчать квитанції б/н від 05 червня 2022 року та від 20 серпня 2022 року (а.с. 149, 150).

З наданого районному суду акту виконаних робіт від 07 вересня 2022 року вбачається, що адвокатом усього було витрачено 14 робочих годин за надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с. 151), а саме, надання консультації з вивчення документів 4 год; складання позовної заяви, ознайомлення клієнта з позовом 7 год; здійснення представництва позивачки в суді першої інстанції 3 год.

Під час розгляду справи стороною відповідачів клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу або їх неспівмірність та відповідне зменшення не заявлено.

Враховуючи часткове задоволення заявлених позивачкою вимог майнового характеру на 71,79 % (задоволено 86 000 грн із первісно заявлених 119 800 грн), беручи до уваги підтверджений належними доказами і не спростований відповідачами факт надання адвокатом Загальцем О.М. правової допомоги у ході розгляду районним судом даної цивільної справи, колегія суддів вважає необхідним стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 050,6 грн витрат на професійну правничу допомогу (14 000 х 71,79 %).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2022 року в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування суми, сплаченої в межах кримінального провадження, у зв`язку з наданням юридичної допомоги, та в частині розподілу судових витрат скасувати.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Чернігівській області про відшкодування суми, сплаченої в межах кримінального провадження, у зв`язку з наданням юридичної допомоги задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 21 000 (двадцять одну тисячу) грн у відшкодування суми, сплаченої в межах кримінального провадження, у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 050 (десять тисяч п`ятдесят) грн 60 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова