Справа № 199/580/22
(2/199/140/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

18.10.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Дніпровська міська рада, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про встановлення факту належності нерухомого майна на праві спільної часткової власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло перебуває у спільній частковій власності батьків позивача та самого позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, який на момент смерті був розлучений із матір`ю позивача, мав двох синів сторін по справі, які є єдиними спадкоємцями за законом першої черги. Відповідач із заявою про прийняття спадщини не звертався, адреси реєстрації місця свого проживання не мав. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 30 червня 2021 року у справі №199/3236/21 позивачу визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після батька. Однак нотаріусом своєю відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність у спадкодавця зареєстрованого місця проживання, що унеможливило встановлення кола спадкоємців. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матері позивача, позивач, на відміну від відповідача, звернувся із заявою про прийняття спадщини до Четвертої ДДНК. При оформленні спадкових прав позивачем було встановлено наступні обставини. 11 липня 1997 року родина позивача матір, батько, брат, дід та бабка приватизували спірну квартиру, але згодом за заявою родини позивачів означена приватизація була анульована у відповідності до розпорядження Управління житлового господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів №305 від 04 грудня 1997 року. У 2008 році родина позивачів вирішила повторно приватизувати спірну квартиру, але в іншому складі співвласників, за наслідками чого 24 липня 2009 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло на ім`я батьків позивача та позивача. Однак рішенням КП ДМБТІ від 11 вересня 2009 року було відмовлено матері позивача у державній реєстрації права власності на спірну квартиру із посиланням на те, що в матеріалах реєстраційної справи містяться відомості про реєстрацію права власності за іншими особами. За таких обставин, посилаючись на втрату оригіналу свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 липня 2009 року, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд встановити факт належності на праві спільної часткової власності позивачу 1/3 частини спірної квартири, також визнати за ним право власності на решту 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом після батьків.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою в якості третіх осіб залучено до участі у справі Дніпровську міську раду, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради. Також цією ж ухвалою суду за клопотання сторони позивача витребувано копії спадкових справ після смерті батьків позивача, копії інвентаризаційної та приватизаційних справ спірної квартири.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав суду заяву про визнання позов в повному обсязі.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від представника Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради до суду надійшли письмові пояснення, в яких представник просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В якості підстави для відмови у позові представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради послався на обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки спірну квартиру було повернуто до державного житлового фонду, а за позивачем та його батьками державна реєстрація права власності на спірну квартиру не здійснювалась. В якості підстав для відмови у задоволені позову представник Дніпровської міської ради послався на відсутність доказів порушення його прав та інтересів з боку відповідача, наявність у спірної квартири ознак відумерлої спадщини, неналежність відповідача по справі.

За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 11 липня 1997 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації від 11 липня 1997 року №4/1848-97 було видано свідоцтво про право власності на житло (реєстровий номер 1848А-97) спірну квартиру АДРЕСА_1 , яким посвідчено належність означеного нерухомого майна на праві спільної власності позивачу, його батьку ОСОБА_3 , брату ОСОБА_3 (відповідач), матері позивача ОСОБА_4 , бабусі ОСОБА_5 , діду ОСОБА_6 . Державна реєстрація права спільної власності на спірну квартиру здійснено у відповідному БТІ. Викладені обставини підтверджуються копіями приватизаційної та інвентаризаційної справ на спірну квартиру.

04 грудня 1997 року Управлінням житлового господарства виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі заяви вищевказаних співвласників спірної квартири прийнято розпорядження №305, яким вирішено: вважати анульованим розпорядження органу приватизації від 11 липня 1997 року №4/1848-97 про передачу у власність родині у складі шести осіб спірної квартири; вважати недійсним свідоцтво про право власності з реєстровим №1848А-97; зобов`язано начальника відділу приватизації повідомити МБТІ про скасування приватизації квартири. Викладені обставини підтверджуються копією приватизаційної справи на спірну квартиру.

При цьому судом встановлено, що матеріали інвентаризаційної справи на спірну квартиру містять копію вищевказаного розпорядження органу приватизації щодо анулювання приватизації та скасування свідоцтва про право власності на житло.

Відповідно до копії довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 10 липня 2008 року №4002 станом на 10 липня 2008 року за обліком технічної інвентаризації право приватної власності на нерухоме майно у м. Дніпропетровську не зареєстровано.

06 серпня 2008 року відбулась реєстрація розірвання шлюбу батьків сторін, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про розірвання шлюбу.

24 липня 2009 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 24 липня 2009 року №4/151-09 за реєстровим №151А-09 видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено належність спірної квартири на праві спільної часткової власності батькам позивача та позивачу, що підтверджується копією приватизаційної справи.

11 вересня 2009 року КП «ДМБТІ» ДОР прийнято рішення реєстратора про відмову в реєстрації, яким розглянуто замовлення №27/2559 від 21 серпня 2009 року стосовно проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 24 липня 2009 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. За наслідками розгляду замовлення БТІ відмовило у реєстрації права власності на спірну квартиру за батьками позивача та позивачем, посилаючись на те, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за іншими особами. Викладені обставини підтверджуються копією інвентаризаційної та приватизаційної справ.

При цьому, відповідно до копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 25 лютого 2021 року №2028 станом на 31 грудня 2012 року відомості про право власності на спірну квартиру відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому спадкове майно, а 02 та 18 березня 2021 року позивач звернувся до Четвертої ДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після свого батька, у відповідь на які державним нотаріусом 18 березня 2021 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири. Постанова мотивована тим, що через відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання спадкодавця на момент смерті неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло спадкоємців, які прийняли спадщину, а також спадкоємцем не подано правовстановлюючого документу на спадкове майно. Наведені обставини підтверджуються копією спадкової справи.

30 червня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/3236/21 (провадження №2/199/2343/21) ухвалено рішення, яким визначено позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду набрало законної сили 05 серпня 2021 року, а його копія наявна в матеріалах цивільної справи.

10 серпня та 25 листопада 2021 року позивачем подано заяву до Четвертої ДДНК заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину відповідно, за наслідками розгляду яких 25 листопада 2021 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири після смерті в тому числі батька позивача, що мотивовано неподанням спадкоємцем правовстановлюючого документу на спірну квартиру, наявністю в інвентаризаційній справі двох свідоцтв про право власності на житло (спірну квартиру), з яких неможливо встановити співвласників квартири, відмови у державній реєстрації права власності на спірну квартиру за останнім за часом свідоцтвом про право власності на житло. Крім того, державний нотаріус послалась і на відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання спадкодавця на момент смерті, що унеможливлює встановлення місця відкриття спадщини та коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Викладені обставини встановлені судом з корпії матеріалів спадкової справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній спадкове майно, а 26 лютого 2021 року позивачем подано заяву про прийняття спадщини після своєї матері, в той час як відповідачем, як сином спадкодавиці, в той же день подано заяву про відмову від спадщини, що залишилась після матері сторін. Наведені обставини встановлені судом матеріалів спадкової справи, копія якої наявна у справі.

25 листопада 2021 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК у відповідь на заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину від 25 листопада 2021 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири після смерті в тому числі матері позивача, що мотивовано неподанням спадкоємцем правовстановлюючого документу на спірну квартиру, наявністю в інвентаризаційній справі двох свідоцтв про право власності на житло (спірну квартиру), з яких неможливо встановити співвласників квартири, відмови у державній реєстрації права власності на спірну квартиру за останнім за часом свідоцтвом про право власності на житло. Крім того, державний нотаріус послалась і на відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання спадкодавця на момент смерті, що унеможливлює встановлення місця відкриття спадщини та коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Викладені обставини встановлені судом з корпії матеріалів спадкової справи.

Крім того, зі змісту спадкових справ після смерті батьків сторін судом встановлено, що внаслідок того, що батько сторін не мав зареєстрованого місця проживання на момент своєї смерті, а відповідач заяву про прийняття спадщини після батька не подавав, а після смерті матері сторін відповідач подав заяву про відмову від спадщини, батьками сторін заповіти не складались, суд приходить до висновку, що відповідно до наявних у даній цивільній справі копій матеріалів спадкових справ єдиним спадкоємцем за законом після смерті батьків сторін, який прийняв спадщину, є позивач.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт належності йому на праві спільної часткової власності 1/3 частини спірної квартири (згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 2009 року, оригінал якого позивачем втрачено), а також визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька та матері на 2/3 частини спірної квартири. При цьому, в якості єдиного відповідача позивач вказує свого брата, який, як встановлено судом, не є тим спадкоємцем, який прийняв спадщину (частину спірної квартири) після смерті батька та/або матері сторін, а відтак не є і не може бути належним відповідачем у справі про визнання права власності у порядку спадкування. Крім того, судом також встановлено, що відповідач не значиться у копії свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 2009 року як співвласник спірної квартири, не є тією особою, від якої залежить наявність чи відсутність у позивача права власності на 1/3 частину спірної квартири (згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 2009 року, оригінал якого позивачем втрачено), факт чого (наявність права власності на 1/3 частину спірної квартири) позивач просить суд встановити. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що фактично зазначений позивачем у його позові відповідач, на відміну від суб`єктів цивільних правовідносин, залучених судом самостійно за власною ініціативою в якості третіх осіб, не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, не оспорює і не вчинив жодних діянь, які б порушували спадкові права та/або права власності позивача. При цьому, клопотань в порядку ст.51 ЦПК України щодо заміни відповідача по справі або залучення співвідповідача сторона позивача суду не подавала, а суд згідно процесуального закону позбавлений можливості самостійно визначити коло відповідачів по справі, замінити відповідача та/або залучити співвідповідача. Натомість, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218 1220, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), треті особи Дніпровська міська рада (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 16), Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 9), про встановлення факту належності нерухомого майна на праві спільної часткової власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко