ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1661/23 Справа № 243/6452/21 Суддя у 1-й інстанції - Фаліна І.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 243/6452/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторони

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД про визнання недійсними ліцензійних договорів, яке ухвалене суддею Фаліним І.Ю. у місті Слов`янську Донецької області, повне судове рішення складено 13 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2021 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД про визнання недійсними ліцензійних договорів.

В обґрунтування якого посилався на те, що зі справи № 905/730/20 (Господарський суд Донецької області) за позовом ТОВ «НПО «Ізолятор» до ТОВ «Славенергопром», ТОВ «Монолітторг», ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС» про заборону незаконного використання корисної моделі та стягнення збитків позивач дізнався, що 12.01.2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Ліцензіар) та ТОВ «НПО «Ізолятор» (Ліцензіат) укладено ліцензійний договір № 01-12.

За цим договором Ліцензіар надав Ліцензіату оплатну виключну ліцензію на використання корисної моделі за патентом № 103922 «Полімерний ізолятор» з метою ексклюзивного виробництва продукції для потреб ДП «НАЕК «Енергоатом» без обмеження по кількості та вартості, або інших замовників. Договір укладено на строк 2 роки та 11 місяців з моменту його підписання.

З офіційного електронного майданчика публічних закупівель «Прозорро» позивач дізнався, що 24.03.2020 року ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС» оголошено тендер на закупівлю ізоляторів в кількості 1038 шт.

В межах цієї закупівлі ТОВ «Ізолятор ЛТД» подано скаргу, до якої додається копія ліцензійного договору № 03-22 від 22.03.2019, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Ліцензіар) та ТОВ «Ізолятор ЛТД» (Ліцензіат) відповідно до якого Ліцензіар надав Ліцензіату оплатну виключну ліцензію на використання корисної моделі за патентом № 103922 «Полімерний ізолятор» з метою ексклюзивного виробництва продукції для потреб ДП «НАЕК «Енергоатом» без обмеження по кількості та вартості, або інших замовників. Договір укладено на строк 2 роки та 11 місяців з моменту його підписання.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» вважає, що обидва ліцензійні договори (№ 01-12 від 12.01.2016 та № 03-22 від 22.03.2019) містять ряд тотожних положень, а саме: вид ліцензії за цими договорами виключна; видача виключної ліцензії за договором виключає можливість використання Ліцензіаром корисної моделі у сфері, що обмежена цією ліцензією та видачі іншим особам ліцензій на використання корисної моделі у зазначеній сфері; винагорода ліцензіару складає 30000,00 грн., та 30 відсотків чистого прибутку від продажу продукції по ліцензії; Ліцензіат протягом 10 днів, наступних після звітного періоду щомісяця надає Ліцензіару відомості про обсяг виготовленої та реалізованої продукції за цією ліцензією.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» заперечує дійсність таких договорів, оскільки існування одночасно двох ліцензійних договорів та додаткових угод до них, не передбачено діючим законодавством, їх зміст суперечить діючому законодавству, яке передбачає можливість видачі виключної ліцензії лише одній особі. Зазначене вказує на порушення встановленого публічного порядку таким договорам, а тому, на думку позивача, останні підлягають визнанню недійсними.

Крім того, вищезазначені ліцензійні договори укладені відповідачами без мети реального настання правових наслідків, а з метою маніпулювання ними правом на участь у публічних закупівлях через застосування до ТОВ «НПО «Ізолятор» санкцій РНБО, чим в тому числі порушуються права та інтереси ТОВ «Славенергопром» на виробництво та реалізацію продукції, здійснення господарської діяльності, у зв`язку з чим, позивач просив суд визнати недійсними ліцензійні договори № 01-12 від 12.01.2016 та № 03-22 від 22.03.2019, судові витрати стягнути з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» про визнання недійсними ліцензійних договорів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» мотивована тим, що відповідачами порушено засади добросовісності, оскільки в діях відповідачів вбачається ознаки суперечливої поведінки.

Наголошує на тому, що під час винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не надано оцінки тим обставина, що під час розгляду справи судом відповідачами не спростовано доводи оцінки позивача про відсутність реального виконання ними оскаржуваних договорів. Отже, на думку позивача, висновку суду першої інстанції про відповідність вказаних договорів вимогам законодавства є помилковими.

Посилається на Постанову Східного апеляційного господарського суду від 04 листопада 20212 року, яка ухвалена у справі № 905/730/20 та вважає, що висновок викладений у зазначеній Постанові свідчить про те, що оскаржувані договори не відповідають вимогам чинного законодавства України та не мали на меті настання жодних правових наслідків.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Представником відповідачів ОСОБА_3 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга не обґрунтована, у зв`язку з чим її необхідно залишити без задоволення, а рішення суду, як законне та таке, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України залишити без змін.

Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» - Демченко М.М. в судовому засіданні наполягала на доводах апеляційної скарги позивача та просила її задовольнити, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) є власниками прав на корисну модель «Полімерний ізолятор» за патентом України № НОМЕР_1 , який зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на корисні моделі 12.01.2016 (заявка від 03.06.2015 № u 2015 05462).

Формула корисної моделі «Полімерний ізолятор» за патентом України № НОМЕР_1 складається з одного незалежного пункту та десяти залежних пунктів, які викладені в описі до патенту на корисну модель «Полімерний ізолятор».

12.01.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють спільно як ліцензіар та ТОВ «НПО «Ізолятор», як ліцензіатом укладений ліцензійний договір № 01-12 про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (далі Договір 1), відповідно до умов якого ліцензіар надає ліцензіату дозвіл (оплатну виключну ліцензію) на використання корисної моделі за патентом України № 103922 із назвою «Полімерний ізолятор» (корисна модель), виданого за заявкою на корисну модель № НОМЕР_2 , про видачу якого опубліковані відомості в офіційному бюлетені «Промислова власність» № 1 за 2016 рік з метою виробництва продукції для потреб ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та атомних станцій без обмеження за кількістю та вартістю або для інших замовників.

Згідно з пунктом 2.2 Договору 1 встановлено, що об`єктом договору є корисна модель за патентом України № 103922, яка належить до галузі електротехніки і стосується конструкції полімерних ізоляторів, і може бути використана для кріплення і ізолювання екранованих струмопроводів, деталей і вузлів в електричних апаратах електростанцій, ГРЕС, атомних станцій та підстанцій змінної напруги до 100 Гц, що знаходяться під напругою. Полімерний ізолятор містить електроізоляційний стрижень, закінцьовувачі, щонайменше один юбочний елемент; містить пружинний контактор, вбудований в один із закінцьовувачів, виготовлених з немагнітних матеріалів, юбочний елемент виконано з діелектрики і встановлено на електроізоляційному стрижні так, що він закриває щонайменше частину бічної поверхні одного закінцьовувача.

У пункті 2.3 Договору 1 зазначено, що вид ліцензії за цим договором виключна.

Видача виключної ліцензії за цим договором виключає можливості використання ліцензіаром корисної моделі у сфері, що обмежена цією ліцензією та видачі ним іншим особам ліцензій на використання корисної моделі у зазначеній сфері (пункт 2.4 Договору).

Відповідно до пункту 13.1 Договору 1 строк його дії складає 2 роки та 11 місяців з моменту підписання договору сторонами. Якщо жодна із сторін за 1 місяць до закінчення дії договору не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на той же строк і на тих же умовах.

Згідно з актом від 12.01.2016 року приймання-передачі патентної та конструкторської технічної документації на корисну модель за патентом України № НОМЕР_1 , ліцензіар передав, а ліцензіат прийняв патентну та конструкторську технічну документацію, що необхідна і достатня для виготовлення продукції за виключною ліцензією про надання дозволу на використання корисної моделі за патентом України № 103922 із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

20.03.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «НПО «Ізолятор» укладена додаткова угода № 1 до Договору 1 про призупинення дії ліцензії останнього, а 01.12.2019 року укладена додаткова угода № 2 до Договору 1, в якій сторони погодили розірвати з 01.12.2019 року додаткову угоду № 1 до Договору 1.

20.01.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «НПО «Ізолятор» укладена додаткова угода № 3 до Договору 1 про призупинення дії ліцензії позивача, а 13.04.2020 року укладена додаткова угода № 4 до вказаного договору, в якій сторони погодили розірвати з 13.04.2020 року додаткову угоду № 3 до Договору 1.

21.04.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «НПО «Ізолятор» укладена додаткова № 5 до Договору 1 про призупинення дії ліцензії, а 18.05.2020 року укладена додаткова угода № 6, в якій сторони погодили розірвати з 18.05.2020 року додаткову угоду № 5 до Договору 1.

22.03.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють спільно як ліцензіар та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» (), як ліцензіатом укладений ліцензійний договір № 03-22 (далі Договір 2); відповідно до акта приймання-передачі від 22.03.2019 року патентної та конструкторської технічної документації на корисну модель за патентом України № 103922 передано ліцензіату за Договором 2 патентну та конструкторську технічну документацію, що необхідна і достатня для виготовлення продукції за виключною ліцензією про надання дозволу на використання корисної моделі за патентом України № 103922 із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

30.11.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» укладена додаткова угода № 1 до Договору 2 про призупинення дії ліцензії за цим договором, а 24.01.2020 року укладена додаткова угода № 2 до Договору 2, в якій сторони погодили розірвати з 24.01.2020 року додаткову угоду № 1 до Договору 2.

10.04.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» укладена додаткова угода № 3 до Договору 2 про призупинення дії ліцензії, а 22.04.2020 укладена додаткова угода № 4 до Договору 2, в якій сторони погодили розірвати з 22.04.2020 додаткову угоду № 3 до Договору 2.

15.05.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолятор ЛТД» укладена додаткова угода № 5 про розірвання Договору 2.

Позиція апеляційного суду

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» задоволенню не підлягає.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору позики з підстав порушення публічного порядку, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ч. 2 ст. 228 ЦК України встановлено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/3156/17 наголошено:

П.67 Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке снувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

П.68 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

П.69 Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

П.70 Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Щодо факту порушення інтересів держави і суспільства колегія зазначає.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності;правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України);правочини щодо відчуження викраденого майна;правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу' або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Частина. З ст. 228 ЦК України вказує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними ліцензійних договорів № 01-12 від 12.01.2016 року та № 03-22 від 22.03.2019 року, посилаючись на вимоги ст.228 ЦК України зазначав, що наявність двох ліцензійних договорів та додаткових угод до них порушує встановлений публічний порядок та інтереси самого позивача, як учасника ринкових відносин , якій здійснює господарську діяльність щодо реалізації подібної продукції.

Однак позивач не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірними правочинами, а також не обгрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі спірних правочинів були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. Здійснений правочин відповідав усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Враховуючи, наведені вимоги закону, всупереч доводів апеляційної скарги позивача , колегія суддів зауважує, що сам по собі факт укладання ліцензійних угод ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з іншим підприємством за наявності виключної ліцензії на використання корисної моделі не є підставою для визнання таких угод такими , що порушують публічний порядок.

Крім того , для застосування наслідків передбачених ч.3 ст.228 ЦК України передбачає наявність умислу обох сторін на порушення інтересів держави і суспільства.

У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16.

Спірні договора не можна віднести до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки останні не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушує публічний порядок.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що укладення спірних договорів, а також виконання зобов`язання за цими договорами, згідно зі змісту статті 228 ЦК України, не є правочинами, які порушують публічний порядок, оскільки позивачем не доведено існування обставин, з якими закон пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Позивач не довів у суді який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірними правочинами, та не обґрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненими правочинами.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновок викладений у Постанові Східного апеляційного господарського суду від 04 листопада 2021 року, у справі № 905/730/20, який на думку позивача, свідчить про те, що оскаржувані договори не відповідають вимогам чинного законодавства України та не мали на меті настання жодних правових наслідків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у цивільній справі № 905/730/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НПО «Ізолятор» задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2021 року у справі № 905/730/20 скасовано. Справу № 905/730/20 передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та не впливають на них, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Славенергопром» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: