П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/9365/20

Номер провадження 22-ц/824/1559/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування майна від добросовісного набувача,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 жовтня 1994 року позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. З 22 червня 1995 року позивач разом із недієздатним сином ОСОБА_4 , опікуном якого вона є, проживають у вищевказаній квартирі. Маючи матеріальні труднощі та необхідність проведення лікування сину, 07 серпня 2018 року позивач уклала договір позики з ОСОБА_3 на суму 254 355 грн. строком до 07 серпня 2019 року включно. Договір позики позивачем виконувався, тому 26 грудня 2018 року до договору позики було внесено зміни та збільшено суму до 590 364 грн. на тих же умовах повернення частками та строком до 11 грудня 2020 року включно. Крім того, до договору позики додатково було укладено договір іпотеки від 07 серпня 2018 року та в подальшому в зв`язку зі змінами договору позики було внесено зміни і до договору іпотеки.

Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 .

Всі зобов`язання за договором позики позивачем виконувалися належним чином та з боку позикодавця не надходило жодних претензій. Черговий платіж було зроблено 11 грудня 2019 року на картку позикодавця.

17 грудня 2019 року за адресою позивача прийшли незнайомі їй особи та представилися, як представники ОСОБА_2 , та повідомили, що він є власником спірної квартири на підставі договору купівлі продажу, який було укладено з ОСОБА_3 16 грудня 2019 року. Зазначені особи вимагали негайно виселитися з квартири. В результаті конфлікту була викликана поліція, за результатами перевірки якої, позивач дізналася, що ОСОБА_2 дійсно є власником квартири в якій вона проживає разом з сином.

26 грудня 2019 року позивач отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2019 року, крім того в деталізованій інформації про право власності зазначено, що 16 грудня 2019 року припинено право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 . Тобто, без відома позивача позикодавець оформив право власності її квартири на себе, а потім продав квартиру ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що про всі угоди її ніхто не повідомляв, та своєї згоди на продаж квартири позивачка не надавала. Таким чином, позивач вважає, що її незаконно позбавили права власності на спірну квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року (а.с. 197-202) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна від добросовісного набувача, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 02 листопада 2022 року ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, у якій, просила рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що право власності на спірну квартиру не було зареєстровано за ОСОБА_3 , а тому, він не мав права на укладення договору купівлі-продажу квартири з відповідачем. Крім того, позивач не була проінформована про договір купівлі-продажу спірної квартири. 13 лютого 2020 року позивач отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої дізналась, що 16 грудня 2019 року було припинено обтяження на спірну квартиру та внесено зміни до реєстру. Проте в реєстр не внесено та не зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , а лише зазначено, що він є іпотекодержателем, а іпотекодавцем є ОСОБА_1 . Судом неодноразово здійснювалися запити до нотаріусів, які посвідчували угоди, проте жодного документа на спростування інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, надано не було.

Скаржник зазначає, що 07 серпня 2018 року ОСОБА_3 та скаржником укладено договір позики на суму 254 355 грн. строком до 07 серпня 2019 року включно. 26 грудня 2018 року до вказаного договору внесено зміни та збільшено суму позики до 590 364 грн. зі строком повернення до 11 грудня 2020 року включно. Того ж дня, між сторонами укладено договір іпотеки.

Після отримання вимоги, 22 липня 2019 року скаржник сплатила ОСОБА_3 2 000 доларів США, а 11 грудня 2019 року - 5 988 грн. Отримані від скаржника кошти ОСОБА_3 не повернув, а тому, скаржник була впевнена, що отримана нею вимога була лише повідомленням про наміри здійснити дії. Крім того, кошти ОСОБА_3 отримував від скаржника й після відчуження спірної квартири. Щодо протиправних дій ОСОБА_3 , скаржник звернулася й до правоохоронних органів, відомості про що, внесено до ЄРДР.

Скаржник зазначає, що продаж спірної квартири було вчинено за 536 940 грн. У договорі зазначено, що продавець підтверджує своїм підписом факт повного розрахунку за продану квартиру, проте дати такого розрахунку, у договорі не зазначено. Крім того, продаж квартири було здійснено за ціною, нижчою її ринкової вартості, що є неприпустимим. Також продавцем було підтверджено, що малолітні неповнолітні, недієздатні, обмежено дієздатні та непрацездатні особи в квартирі не зареєстровані та зазначено, що квартира візуально оглянута покупцем, що не відповідає дійсності. Зазначені факти дають підстави ставити під сумнів договір, а також реєстрацію права власності спірної квартири за ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

13 січня 2023 року від третьої особи на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що третя особа не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Третя особа зазначає, що посилання скаржника на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_3 з порушенням порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», спростовується матеріалами справи. Скаржник отримала від приватного нотаріуса повідомлення, у якому містилася вимога про сплату заборгованості за договором позики. Проте, борг у повному обсязі, не сплатила. Скаржник була обізнана про всі процеси, які відбувалися навколо позики. Судом першої інстанції вірно встановлено, що процедура звернення стягнення на предмет іпотеки була здійснена відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку».

24 січня 2023 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, разом з тим, у супереч приписам ч. 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву не додано докази надсилання його копії іншим учасникам справи, а тому даний відзив не враховується колегією суддів під час перегляду оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Федосєєва Т.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача - адвокат Ліщишин І.В. та представник третьої особи - адвокат Сидоренко В.В. - заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуто за ОСОБА_3 у встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядку, без порушення вимог законодавства. 16 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якого діяв уповноважений представник за довіреністю - ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки, яким є вищевказана квартира. Таким чином, право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру набуто ним у відповідності до вимог закону, а тому витребування у нього належного йому майна для передачі іншій особі не ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що станом на 06 серпня 2018 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності (а.с. 09).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2006 року ОСОБА_1 призначено опікуном недієздатного ОСОБА_4 (а.с. 10).

07 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М., відповідно до умов якого, ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 254 355 грн. 00 коп., що є еквівалентом суми 9 300 доларів США, що за курсом продажу доларів США у АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27, 35 гривень) на день укладання цього договору. Згідно п. 1 вказаного договору, позичальник своїм підписом підтверджує факт отримання від позикодавця грошових коштів у сумі 254 355 грн. Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 07 серпня 2019 року (а.с. 11-12).

26 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору позики від 07 серпня 2018 року, відповідно до умов якого, сума позики була збільшена до 590 364, 00 гривень, що є еквівалентом 21 390 доларів 00 центів США за курсом продажу доларів США в АТ «КБ «Приватбанк» (1 долар = 27, 60 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у строк до 11 грудня 2020 року включно (п. 2 договору). Пунктом 3 договору, сторони визначили графік повернення коштів (а.с. 13-14).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 07 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 07 серпня 2018 року між зазначеними сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін, заставна вартість предмету іпотеки становить 305 226 грн. (а.с. 15-17).

26 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору позики від 07 серпня 2018 року, яким, зокрема, змінено графік погашення заборгованості (а.с. 18).

22 липня 2019 року в рахунок повернення чергової частини позики, згідно договору про внесення змін до договору позики від 07 серпня 2019 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 кошти у сумі 2 000 долари США, що підтверджується розпискою (а.с. 79).

Згідно наявних у матеріалах справи квитанцій, ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики, здійснювала на рахунок ОСОБА_3 наступні платежі: 10 грудня 2018 року - 4 226 грн.; 09 листопада 2018 року - 4 226 грн.; 20 жовтня 2019 року - 2 000 грн.; 08 жовтня 2018 року - 3 743 грн.; 07 вересня 2018 року - 4 282 грн.; 11 грудня 2019 року - 5 988 грн. (а.с. 20).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата та час формування 26.12.2019 10:55:12, 16 грудня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2019 року (а.с. 21-25).

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 графіка сплати боргу, 08 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. із заявою про передачу ОСОБА_1 вимоги про порушення основного зобов`язання та сплату 655 964 грн. 10 коп. заборгованості, відповідно до якої остання сповіщалась про те, якщо в термін 30 (тридцять) днів з дня отримання цієї вимоги про усунення порушення, не буде усунено порушення умов договору позики, та у відповідності зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі договору іпотеки від 07 серпня 2018 року, ОСОБА_3 матиме право зареєструвати право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я (а.с. 138-139).

Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 08 липня 2019 року, що підтверджується її особистою заявою від 08 липня 2019 року (а.с. 142-143).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Положеннями статті 37 вказаного Закону визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Згідно пункту 4.3 іпотечного договору, сторони дійшли згоди, що у випадках порушення іпотекодавцем зобов`язань за цим договором та/або боржником основного зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмову вимогу про усунення порушення (повідомлення) оформлену відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку». У вимозі (повідомленні) зазначається стислий зміст порушених зобов`язаньта вимога про виконання порушених зобов`язань у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі цієї вимоги.

Пунктом 4.4 договору іпотеки визначено, що якщо протягом встановленого строку вимога (повідомлення) іпотекодержателя залишається без виконання, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства України.

Відповідно до п. 4.6 договору іпотеки, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснюється відповідно до п.5 цього договору іпотеки та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 5.1 договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. За своїми правовими наслідками застереження про задоволення вимог іпотеко держатель прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів зверненя стягнення на предмет іпотеки:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», без необхідності отримання для цього будь-якого письмового уповноваження іпотекодавця.

З вказаного вбачається, що реалізація права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, має обов`язково передувати реалізацію ним права вимагати виконання основного зобов`язання. Адже лише якщо іпотекодавцем не задоволено вимогу про усунення порушень виконання основного зобов`язання, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звернути стягнення на предмет іпотеки. Недодержання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 графіка сплати боргу, 08 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Гамаль І.М. із заявою про передачу ОСОБА_1 вимоги про порушення основного зобов`язання та сплату 655 964 грн. 10 коп. заборгованості, відповідно до якої остання сповіщалась про те, якщо в термін 30 (тридцять) днів з дня отримання цієї вимоги про усунення порушення, не буде усунено порушення умов договору позики, та у відповідності зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі договору іпотеки від 07 серпня 2018 року, ОСОБА_3 матиме право зареєструвати право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я. Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 08 липня 2019 року, що підтверджується її особистою заявою від 08 липня 2019 року. Крім того, отримання скаржником зазначеної вимоги, сторонами не заперечується. Проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 у 30 денний термін з дня отримання вищевказаної вимоги, не усунула порушення умов договору позики, та не сплатила на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у повному обсязі, у сумі 655 964 грн. 10 коп. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Гамаль І.М. з метою реєстрації за собою права власності на іпотечне майно.

21 листопада 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_3 у встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» порядку, без порушення вимог законодавства.

16 грудня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 16 грудня 2019 року.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому, витребування у нього належного йому майна для передачі іншій особі, не ґрунтується на вимогах закону.

Посилання скаржника на те, що право власності на спірну квартиру не було зареєстровано за ОСОБА_3 , є безпідставним та спростовується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, з якого вбачається, що право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Гамаль І.М., 21 листопада 2019 року за № 34248162.

Посилання скаржника на те, що остання не була проінформована про договір купівлі-продажу спірної квартири, є безпідставним, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов`язок інформування про відчуження нерухомого майна попередніх власників такого майна.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що після отримання вимоги, вона сплатила позикодавцю кошти у сумі 2 000 доларів США, а 11 грудня 2019 року - 5 988 грн. Отримані від скаржника кошти ОСОБА_3 не повернув, а тому, скаржник була впевнена, що отримана нею вимога була лише повідомленням про наміри здійснити дії, оскільки наслідки вручення вимоги про усунення порушень, передбачені законодавством про іпотеку та реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також, самим договором іпотеки укладеним з ОСОБА_3 . Таким чином, скаржнику було відомо про наслідки вручення такої вимоги. Неправильне розуміння скаржником умов договору, норм чинного законодавства України чи дій ОСОБА_3 , не може бути підставою для задоволення позову.

Посилання скаржника на те, кошти ОСОБА_3 отримував від скаржника й після відчуження спірної квартири, не свідчить про набуття ним права власності на спірну квартиру з порушенням приписів статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Посилання скаржника на те, що продаж квартири було здійснено за ціною, нижчою її ринкової вартості, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки, згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 632 ЦК України). З вказаного слідує, що сторони вправі самостійно визначити ціну в договорі, в даному випадку, ціну продажу квартири.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що у договорі зазначено, що продавець підтверджує своїм підписом факт повного розрахунку за продану квартиру, проте дати такого розрахунку, у договорі не зазначено, оскільки зазначення такої дати в договорі не є його обов`язковою умовою.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що продавцем було підтверджено, що малолітні неповнолітні, недієздатні, обмежено дієздатні та непрацездатні особи в квартирі не зареєстровані та зазначено, що квартира візуально оглянута покупцем, що не відповідає дійсності, оскільки факт реєстрації таких осіб у спірній квартирі на час її продажу, матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що спірна квартира дійсно не була оглянута покупцем.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 15 765 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 січня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура