Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 766/15819/16-ц

провадження №61-10860св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Новікова Леніна Василівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка подана його представником - адвокатом Мороз Анжелою Іванівною, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року у складі судді Єпішина Ю. М. та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Кузнєцової О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л. В. (далі - приватний нотаріус), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання недійсним договорів дарування та іпотеки, скасування рішень про державну реєстрацію.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2003 року ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_7 нежилі приміщення підвалу, загальною площею 40,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір було зареєстровано у Херсонському бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 1573 від 20 листопада 2003 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 січня 2004 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 частину вищевказаних нежилих приміщень, а саме: нежилі приміщення підвалу № 4, 5, загальною площею 21,9 кв. м. У власності ОСОБА_1 залишилися нежилі приміщення підвалу загальною площею 18,4 кв. м.

У грудні 2013 року їм стало відомо про те, що спірні нежилі приміщення, площею 18,4 кв. м, які належали ОСОБА_1 , переоформлені на ім`я ОСОБА_3 згідно з договором дарування від 30 жовтня 2013 року.

Після цього, їм стало відомо, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2007 року у справі № 2-1706/07 право власності на спірні нежитлові приміщення визнано за ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2014 року зазначене рішення Суворовського районного суду м. Херсона скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Проте, згідно з договором дарування від 27 жовтня 2010 року ОСОБА_5 подарував спірні нежилі приміщення своїй дружині - ОСОБА_6 , яка, в подальшому, на підставі договору дарування від 30 жовтня 2013 року подарувала зазначені нежилі приміщення своєму сину - ОСОБА_3 . Після подання апеляційної скарги у справі № 2-1706/07 ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки, згідно з яким передав спірні нежилі приміщення в іпотеку.

Зазначали, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , і він не міг не знати про те, що батько не мав права відчужувати спірні нежилі приміщення, тому він є недобросовісним набувачем, приміщення набуті ним безвідплатно, тому вони мають право витребувати своє майно у всіх випадках.

Також посилалися на те, що скасування рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2007 року є обставиною, яка свідчить про відсутність у дарувальників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та іпотекодавця ОСОБА_3 права власності на предмет дарування та іпотеки на момент укладення спірних договорів. Вважали, що договір іпотеки, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірні нежилі приміщення після подачі ОСОБА_1 апеляційної скарги, був спрямований не на реальне настання правових наслідків, а був вчинений у цілях недопущення відновлення за останнім права власності на спірні нежилі приміщення, приховання майна від нього та заволодіння спірним майном через підставну особу.

Крім того, зазначали, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2014 року встановлено, що за ОСОБА_5 неправомірно було визнано право власності на нежиле приміщення, розташоване в цокольному поверсі будинку, яке відсутнє у будинку, що спричинило створення Херсонським БТІ окремої інвентарної справи на неіснуюче приміщення. Тобто, договір дарування та договір іпотеки укладено відповідачами на неіснуюче приміщення, а за даною адресою є тільки приміщення, належне їм. Вважали зазначені договори фіктивними, тобто укладеними без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цими правочинами.

15 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування вказаних нежилих приміщень.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд: визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення, загальною площею 18,4 кв. м, розташованого у будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 27 жовтня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В.; визнати недійсним договір дарування вказаного нежитлового приміщення, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 30 жовтня 2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В.; витребувати на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_3 з незаконного володіння вказане нежитлове приміщення; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В., згідно з яким передано в іпотеку зазначене нежитлове приміщення; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення, внесене на підставі договору дарування від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В.; скасувати рішення про державну реєстрацію обтяження - накладення заборони відчуження зазначеного нежитлового приміщення, внесене на підставі договору іпотеки від 20 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 18,4 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л. В. від 30 жовтня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером № 7414931 щодо нежитлового приміщення, загальною площею 18,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, тому позовні вимоги в частині витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 , який є останнім його набувачем, на користь власника майна, яким на час звернення до суду є ОСОБА_2 , та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на спірне нежиле приміщення є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування спірного нерухомого майна від 27 жовтня 2010 року та 30 жовтня 2013 року, укладених між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також визнання недійсним договору іпотеки від 20 грудня 2013 року та скасування рішення про державну реєстрацію обтяження на спірне нерухоме майно, суд виходив з того, що зазначені договори не порушують прав власника спірного майна, оскільки, у даному випадку, для захисту порушених прав позивачів достатнім є пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка остання набула за правочином право власності на нерухомість, а визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужувалася нерухомість не вимагається.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про обтяження скасовано.

Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В., відповідно до умов якого, передано в іпотеку нежитлове приміщення, загальною площею 18,4 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано у Державному реєстрі запис про державну реєстрацію обтяження накладення заборони відчуження нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , внесений на підставі договору іпотеки від 20 грудня 2013 року.

В іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу в частині, в якій позовні вимоги були задоволені та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що договір іпотеки, укладений 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , порушує права власника майна, тому він вправі його оспорити, а також запис про державну реєстрацію обтяження на своє власне майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_5 - адвокат Мороз А. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково задовольнили позов про витребування майна, тобто віндикаційний позов, не врахувавши, що позивачі обрали неправильний спосіб захисту, оскільки спірне майно зареєстровано на ОСОБА_2 та вона є фактичним його володільцем, тому, на думку заявника, повинна була звертатися до суду з негаторним позовом, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Вказує на те, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу неповноважним складом суду, оскільки остаточне судове рішення у справі ухвалено, у тому числі, суддею Кузнєцовою О. А., яка не входила до складу колегії.

Апеляційний суд також безпідставно не розглянув клопотання про витребування оригіналу письмового доказу, що, на думку заявника, призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Відзив на касаційну скаргу, у встановленому ЦПК України порядку, учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

13 вересня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопад 2021 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ЛКП «Центральне», про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_10 , подану представником ОСОБА_13 , на постанову Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року (провадження № 14-190цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року поновлено касаційне провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 40,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір купівлі-продажу було зареєстровано на Херсонській товарній біржі «Ізумруд», реєстраційний № 3-1279 та Херсонському БТІ у реєстровій книзі № 4 за реєстрованим № 1573 від 20 листопада 2003 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С. І., зареєстрованого за № 70, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_8 купила належні ОСОБА_1 нежилі приміщення підвалу № 4, 5 загальною площею 21,9 кв. м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2007 року, яке набрало законної сили 09 березня 2007 року, у справі № 2-1706/07 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нежиле приміщення за ОСОБА_5 визнано право власності на нежиле приміщення площею 18,4 кв. м розташоване у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 .

27 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв. м, розташованого у будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2257.

30 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв. м, розташованого у будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1748.

18 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Апеляційного суду Херсонської області подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2007 року у цивільній справі № 2-1706/07 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нежиле приміщення.

20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В., за умовами якого нежитлове приміщення загальною площею 18,4 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1 передано в іпотеку ОСОБА_4 з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних обтяжень.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2014 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2007 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на нежиле приміщення площею 18,4 кв. м, розташоване у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вказане рішення апеляційного суду не оскаржувалося.

15 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежилих приміщень площею 18,4 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О. Г., зареєстрований за № 2238, про що зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 8077713.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_5 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-188цс18) та постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 1527/8567/12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, оскільки в апеляційній інстанції судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу (пункт 4 частини першої статті 411 ЦПК України); апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Мороз А. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім наданим сторонами доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, отже позовні вимоги в частині витребування спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_3 , який є останнім його набувачем на користь власника спірного майна, яким на час звернення до суду є ОСОБА_2 , та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на спірне нежиле приміщення підлягають задоволенню.

Висновки судів відповідають правовими висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, про те, що позивачі повинні були подати негаторний позов до ОСОБА_3 , оскільки вони фактично не були позбавлені володіння спірним майном, так як судами було встановлено і сторонами не заперечувалася та обставина, що, на момент розгляду справи, нежитлове приміщення площею 18,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 фізично існує в одному примірнику та знаходиться у володінні ОСОБА_3 , а, отже, подання саме віндикаційного позову є належним способом захисту для неволодіючого власника.

Заявником не було спростовано тієї обставини, що спірне майно на час розгляду справи судами знаходилося у фактичному володінні ОСОБА_3 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Верховний Суд відповідно до положень статті 400 ЦПК України не має повноважень здійснювати переоцінку доказів у справі та враховує, зокрема, що ОСОБА_3 судове рішення суду апеляційної інстанції не оскаржувалося, ні щодо наданої судом правової оцінки, ні з-приводу встановлених стосовно нього обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу неповноважним складом суду, оскільки остаточне судове рішення у справі ухвалено, у тому числі, суддею Кузнєцовою О. А., яка не входила до складу колегії, є безпідставними, оскільки відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2021 року суддю Семиженка Г. В., у зв`язку з перебуванням на лікарняному, було замінено на суддю Кузнєцову О. А. (том 2, а. с. 154).

При цьому, здійснювати заміну судді шляхом ухвалення відповідного судового рішення нормами ЦПК України не передбачено.

Посилання заявника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування законного, обґрунтованого та правильного по суті судового рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом розгляду і дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону та якою враховані обов`язкові вказівки суду касаційної інстанції при новому розгляді справи, а також з якою погоджується Верховний Суд.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення, з урахуванням змін під час апеляційного перегляду, без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка подана його представником - адвокатом Мороз Анжелою Іванівною - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Херсонського апеляційного суду від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець