Справа № 456/3134/22
Провадження № 2/456/188/2023
РІШЕННЯ

іменем України

/заочне/

02 лютого 2023 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Балабанській О.Т.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Підстава позову (позиція позивача): позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_2 її колишній чоловік. Від спільного проживання в них є двоє дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які вже досягли повноліття. Перші роки спільного життя вона з відповідачем проживала в квартирі по АДРЕСА_2 . Дану квартиру їм з відповідачем подарувала по частині її рідна тітка, однак відповідач не був зареєстрований у вказаній квартирі. Він постійно був зареєстрований у квартирі своєї матері. На праві особистої власності їй належить квартира по АДРЕСА_1 , яку вона придбала до реєстрації шлюбу з відповідачем - 17.02.2001, за кошти, які дав їй батько, який працював на Півночі. В січні 2015 року відповідач попросив її зареєструвати його у її власній квартирі по АДРЕСА_1 , пояснивши, що жити там він не збирається, а реєстрація йому потрібна для того, щоб його мати змогла оформити субсидію по оплаті комунальних послуг. Відповідач дійсно не посилявся в спірну квартиру, а через місяць після реєстрації залишив сім`ю і пішов жити до іншої жінки. З того часу, з лютого 2015 року вона відповідача жодного разу не бачила, а від спільних знайомих довідалася, що він виїхав в Ізраїль, потім в Чехію, але достовірних даних, де саме знаходиться відповідач у неї немає. В спірній квартирі ніколи не було та немає його речей, він не приймав участь в оплаті комунальних послуг, не брав участь в утриманні квартири.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, будучи допитана судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України, пояснила, що вона одружилася з відповідачем у 2001 році і від спільного шлюбу в них народилося двоє дітей. У 2016 році шлюб з відповідачем вони розірвали і з того часу місце знаходження відповідача їй невідоме. Від спільних знайомих їй відомо, що відповідач поїхав на заробітки в Ізраїль, більше вона його не бачила. Останніх сім років їй нічого не відомо про відповідача, він не спілкується ні з нею, ні з дітьми.

Позиція відповідача: відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча неодноразово повідомлявся про розгляд справи на 28.11.2022, 14.12.2022. 10.01.2023, 02.02.2023. Крім того, відповідача повідомлялось шляхом здійснення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про виклик відповідача в судові засідання на підставі ст. 128 ЦПК України. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача, в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, проти чого позивач не заперечила.

Показання свідків: свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що є сусідкою позивача. Відповідач проживав з позивачем до розлучення, а останніх п`ять років вона відповідача не бачила. У спірній квартирі по АДРЕСА_1 проживає мати позивача.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що позивач по справі його знайома. Він проживає неподалік по АДРЕСА_4 , часто спілкується з позивачем і з її слів йому відомо, що відповідач не проживає в спірній квартирі. Там проживає мати позивача. Відповідача він жодного разу не бачив.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень та показань, наданих в судовому засіданні. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.6/.

Відповідно до копії рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.11.2016, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано /а.с. 7/.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 28 липня 2018 року Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стан Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 28 липня 2018 року, актовий запис №257 /а.с.8/.

Відповідно до копії довідки, виданої КП «Мрія» від 09.11.2016 №3492, ОСОБА_7 проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 . В даній квартирі також зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - чоловік, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка /а.с. 10/.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. 17 лютого 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №1082, ОСОБА_9 від імені ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_11 купила квартиру АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 46,2 кв.м. /а.с. 11/.

Згідно копії будинкової книги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 13-20/.

При вирішенні спору, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту даної статті дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин не встановлено, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житла є одним із способів захисту житлових прав особи.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

У постанові Верховного суду від 20.12.2018 по справі № 501/957/15-ц, провадження № 61-34021св18 зазначено, що під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначене поняття місця проживання особи. А за ст. 15 цього ж Закону встановлюється відповідальність особи за порушення вимог про необхідність реєстрації місця проживання.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова ВС від 25.07.2018 року №638/13030/13-ц).

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу, належить квартира АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. /…/ Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Як на підставу для задоволення позову позивач покликається на те, що відповідач є колишнім членом її сім`ї, шлюб між ними розірвано, відповідач фактично не проживає в спірній квартирі понад сім років.

В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.11.2016, шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано.

Слід зазначити, що розірвання шлюбу між сторонами не є безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, однак позивачем доведено факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки, без поважних причин.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично в квартрі АДРЕСА_1 не проживав і особистих речей його там немає, він не брав участі в оплаті комунальних послуг та в утриманні вказаної квартири, тобто не виконував обов`язків, передбачених законом і не здійснював своїх прав користування даним жилим приміщенням.

Стаття 321 ЦК України забороняє обмеження прав власника стосовно розпорядження своїм майном. Наявність реєстрації у квартирі особи, що там не мешкає, обмежує позивача у розпорядженні майном.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Вказана правова позиція наведена у Постанові КЦС ВС від 07.07.2021 року у справі №450/2809/18

У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_2 був членом сім`ї позивача в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України, оскільки перебував з позивачем у шлюбних відносинах, однак 08.11.2016 шлюб між ними розірвано, відповідач більше семи років не проживає у спірній квартирі і ніколи фактично в квартирі не проживав. Факт непроживання відповідача в квартрі АДРЕСА_1 стверджується письмовими доказами у справі та показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які чітко підтверджують обставини, викладені позивачем у позовній заяві про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Так, свідки в судовому засідання ствердили, що відповідач у вказаній квартирі не проживає і ніколи не проживав. А тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання втратившим права на користування житловим приміщенням відповідача ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення

виготовлено 08.02.2023

Головуючий суддя В.Л.Бучківська