АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року

м. Чернівці

справа №597/43/21

провадження 822/197/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянда М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідач ОСОБА_1 ,

апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 червня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ БАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав кредитний договір № R4В від 22 жовтня 2013 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 35 000 гривень зі сплатою 10 % річних.

27 березня 2016 року між ПАТ « ВТБ БАНК» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ВТБ БАНК» відступило АТ «Таскомбанк» право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № R4В від 22 жовтня 2013 року.

08 лютого 2021 року між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № R4В від 22 жовтня 2013 року, укладеного між ПАТ «ВТБ БАНК» та боржником.

У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 27 грудня 2019 року заборгованість становить 36031 гривню 62 коп. і складається із заборгованості: за кредитом в розмірі 15739 гривень 78 коп.; відсотками в розмірі 4912 гривень 84 коп.; комісії в розмірі 15379 гривень та пені в розмірі 11965 гривень 67 коп.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №R4B від 22 жовтня 2013 року, станом на 27 грудня 2019 року, в розмірі 36031 гривень 62 коп, а також пеню в розмірі 11965 гривень 67 коп та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 червня 2022 року у задоволенні позову ТзОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на день звернення до суду позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ТзОВ «Вердикт Капітал» посилається на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зведяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування строку позовної давності до всієї суми заборгованості.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно з кредитним договором № R4В від 22 жовтня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 35 000 гривень зі сплатою 10 % річних.

Згідно з розрахунку заборгованості за договором № R4В від 22 жовтня 2013 року, станом на 27 грудня 2019 року, загальна сума заборгованості становить 36031 гривень 62 коп та пеня в розмірі 11965 гривень 67 коп.

27 березня 2016 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ВТБ БАНК» відступило АТ «Таскомбанк» право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № R4В від 22 жовтня 2013 року.

08 лютого 2021 року між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № R4В від 22 жовтня 2013 року, укладеного між ПАТ «ВТБ БАНК» та боржником.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, кредитор вправі вимагати дострокового повернення кредиту з підстав, передбачених у договорі, зокрема внаслідок прострочення боржником періодичних платежів.

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язання може бути забезпечено неустойкою (пенею).

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Таким чином як правильно встановлено судом позичальник неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, а тому має заборгованість за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ БАНК» укладено кредитний договір № R4В від 22 жовтня 2013 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 35 000 гривень зі сплатою 10 % річних, строком до 22 жовтня 2018 року.

У справі, що переглядається, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки даний кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/ 9519/12.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник не виконував зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до умов укладеного договору позичальник мав сплачувати кредит частинами згідно графіку платежів (додаток №1), котрий містив суми погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування ним, комісії з обслуговування кредиту, вартості супутніх послуг. Згідно положень пункту 4.3 кредитного договору перерахування коштів для погашення заборгованості за кредитом здійснюється позичальником до 23 числа кожного місяця включно.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це правильно встановив суд першої інстанції.

В даному випадку, позовна давність у три роки встановлюється окремо до кожного невиконання щомісячного платежу згідно умов укладеного сторонами договору.

Згідно наявного в матеріалах справи графіку платежів, останній платіж мав бути внесений 22 жовтня 2018 року, а строк дії договору до 22 жовтня 2018 року.

Банк з позовом про стягнення кредитних коштів звернувся 31 грудня 2020 року.

Тому кредитна заборгованість має бути стягнута за період з 31 грудня 2017 року по 22 жовтня 2018 року, з огляду на кінцевий строк дії договору та враховуючи строк позовної давності.

Як вбачається з графіку платежів розміри чергового платежу з погашення тіла кредиту становлять: січень 2018 року - 708 гривень 92 коп, лютий 2018 року - 714 гривень 94 коп, березень 2018 року 725 гривень 90 коп, квітень 2018 року - 727 гривень 18 коп, травень 2018 року - 735 гривень 59 коп, червень 2018 року - 739 гривень 60 коп, липень 2018 року - 746 гривень 70 коп, серпень 2018 року - 752 гривень 22 коп, вересень 2018 року - 758 гривень 61 коп, жовтень 2018 року - 759 гривень 26 коп, а всього 7367 гривень 92 коп.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується наданим банком розрахунком, тому апеляційний суд приймає до уваги наданий банком розрахунок заборгованості, саме в частині стягнення заборгованості по відсотках, нарахованих на суму боргу, яка виникла, і які підлягає стягненню з січня 2018 року, з огляду на строк позовної давності і до закінчення строку дії договору - жовтень 2018 року.

Згідно розрахунку, розмір відсотків за період з січня 2018 року по жовтень 2018 року становить: січень 2018 року - 133 гривні 64 коп, лютий 2018 року - 120 гривень 78 коп, березень 2018 року - 133 гривні 71 коп, квітень 2018 року - 129 гривень 28 коп, травень 2018 року - 133 гривні 64 коп, червень 2018 року - 129 гривень 42 коп, липень 2018 року - 133 гривні 66 коп, серпень 2018 року - 133 гривні 60 коп, вересень 2018 року - 129 гривень 33 коп, жовтень 2018 року - 129 гривень 50 коп, а всього 1306 гривень 56 коп.

Отже, позов підлягає задоволенню частково, а саме, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 8674 гривні 48 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту 7367 гривень 92 коп. та за відсотками 1306 гривень 56 коп.

Щодо стягнення відсотків після закінчення строку дії договору та комісії, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзаців 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на час укладення кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, оскільки такий правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З цих підстав нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставним і вказані кошти не підлягають сплаті позивальником.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь банку комісії, оскільки банк, заявляючи таку вимогу не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Що стосується стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованих після закінчення дії договору, то апеляційний суд виходить з наступного.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий строком - до 22 жовтня 2018 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 22 жовтня 2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 23 числа кожного місяця.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/ 9519/12.

Щодо стягнення пені слід зазначити наступне.

За змістом статті 526, частини 1 статті530, статті610та частини 1статті612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 2 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

З огляду на те, що строк дії договору припинився 22 жовтня 2018 року, необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення пені після зазначеної дати.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № R4В від 22 жовтня 2013 року, в розмірі 8674 гривень 48 коп.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ТзОВ «Вердикт Капітал» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 2102 гривні.

Позовні вимоги в результаті апеляційного перегляду задоволені частково на загальну суму 8674 грн 48 коп, що становить 18,07 % від суми заявлених вимог (8674, 48 *100/47997,29).

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягає стягненню судовий збір: за подання до суду позовної заяви в розмірі 379 гривень 83 коп. (2102*18,07/100).

За подання до суду апеляційної скарги ТзОВ «Вердикт Капітал» сплатило 3153 гривні.

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягає судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 569 гривень 74 коп. (3153*18,07/100).

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» слід стягнути 379 гривень 83 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 569 гривень 74 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 червня 2022 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № R4В від 22 жовтня 2013 року, в розмірі 8674 гривень 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 379 гривень 83 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 569 гривень 74 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна