АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року

м. Чернівці

справа № 724/688/22

провадження №22-ц/822/8/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретаря Конецької Д.Г.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022 року, головуючий у першій інстанції Єфтеньєв О.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Зазначав, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Чепоніської сільської ради Хотинського району Чернівецької області 15 січня 1999 року актовим записом №01, розірваний рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2021 року.

Подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 набуто право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюком В.А. 06 квітня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 571.

За час шлюбу було здійснено добудову до будинку АДРЕСА_1 та виконано ремонтні роботи.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44 вартість фактично виконаних будівельних робіт у будинку АДРЕСА_1 складає 916924 грн. 70 коп.

Значне збільшення у вартості будинку АДРЕСА_1 є результатом трудових та грошових затрат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт використано грошові кошти, отримані від реалізації сільськогосподарської продукції, продажу будинку по АДРЕСА_2 .

Просив визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на частину будівельних матеріалів та фактично виконаних будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 458462 грн. 35 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вартість робіт не є об`єктом поділу майна.

Вказує, що висновок судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, складений за замовленням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондарюк В.І., не містить повної відповіді на третє питання.

Перед експертом ставилося питання які будівельні матеріали, обладнання та в якій кількості були використані під час відновлювального ремонту будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , яка їх дійсна ринкова вартість на час проведення експертизи?

Судом першої інстанції не ініційовано питання про призначення додаткової експертизи.

Посилається на необгрунтованість висновків суду першої інстанції про недоведеність факту істотного збільшення вартості спірного будинку по АДРЕСА_1 . Вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, за яким вартість будівельних робіт, виконаних у житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 складає 916924 грн. 70 коп.

Показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 стверджуються обставини здійснення ОСОБА_1 будівельних робіт, оплати вартості будівельних робіт, в тому числі за рахунок коштів, отриманих від продажу будинку по АДРЕСА_2 .

Вказує на помилковість посилання суду першої інстанції про не залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Соник В.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк В.І., залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк В.І., підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність участі ОСОБА_1 у поліпшенні будинку по АДРЕСА_1 , внаслідок чого його вартість значно збільшилася.

Так, суд першої інстанції вказав на відсутність у матеріалах справи доказів які будівельні матеріали були використані під час виконання будівельних робіт із відновлювального ремонту та їх вартість, не порушення перед експертом питання щодо вартості будівельних матеріалів.

Водночас суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 не заявлено клопотання про призначення додаткової експертизи.

При цьому суд першої інстанції послався на ненадання ОСОБА_1 документів про придбання будівельних матеріалів, здійснення ремонтних робіт, витрачання коштів, отриманих від продажу будинку по АДРЕСА_2 .

Крім цього суд першої інстанції дійшов висновку про не залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 , на права та інтереси якого може вплинути судове рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Чепоніської сільської ради Хотинського району Чернівецької області 15 січня 1999 року актовим записом №01, розірваний рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2021 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюком В.А. 06 квітня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за номером 571.

На підставі пункту 1 договору на земельній ділянці розташовано житловий будинок глинобитний житловою площею 31 кв.м, зазначений у плані під літ.А-1, літня кухня-сарай під літ.Б, саї під літ.В. Г, навіс під літ.Д, вбиральня під літ.Ж, погріб під літ.ПГ, огорожа від №1-3, криниця під №4, замощення під літ.П.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 40 кв.м, житловою площею 32 кв.м, літня кухня-сарай літ.Б, саї літ.В. Г, навіс літ.Д, вбиральня літ.Ж, погріб літ.ПГ, огорожа від №1-3, криниця під №4, замощення літ.П.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44 вартість фактично виконаних будівельних робіт у будинку АДРЕСА_1 складає 916924 грн. 70 коп.

Зі змісту висновку вбачається, що загальна площа приміщень житлового будинку, що створена в результаті проведення будівельних робіт, складає 61,87 кв.м.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання права спільної сумісної власності подружжя на частини будівельних матеріалів та фактично виконаних будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 458462 грн. 35 коп.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівельні матеріали, використані у процесі будівництва будинку АДРЕСА_1 ; значне збільшення у вартості будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , в результаті трудових та грошових витрат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу.

Не можна погодитися з твердженням ОСОБА_1 про належність фактично виконаних будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 458462 грн. 35 коп. до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На підставі ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуг, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Робота - це дії, внаслідок яких створюється нова річ або поліпшуються властивості існуючих речей. Об`єктом цивільних прав у цьому разі є результати робіт.

Таким чином, результат роботи для визнання його об`єктом цивільних прав має бути матеріалізований у створених, поліпшених тощо речах. Результат роботи у цих випадках повинен відокремлюватися від самої дії суб`єкта з його створення та бути здатним до передачі його уповноваженій особі.

Ураховуючи наведене фактично виконані будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 458462 грн. 35 коп. не є об`єктом цивільних прав.

За таких обставин ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою до ОСОБА_2 про визнання права власності на частини фактично виконаних будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 458462 грн. 35 коп. просив застосувати спосіб захисту, який не передбачений законом.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

З матеріалів справи вбачається набуття ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюком В.А. 06 квітня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 571.

На підставі частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 зроблено висновок, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України).

За змістом абз.1, 2 ч.1 ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Згідно із ч.1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

У матеріалах справи відсутні відомості про розроблення та затвердження в установленому порядку проектної документації на добудову до будинку АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу самочинно здійснено добудову до будинку АДРЕСА_1 .

Отже, спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник з правовідносин права спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі самочинної добудови до будинку АДРЕСА_1 , тобто на частку майна.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до обєктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою обєкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості обєкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальним правилом, мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, тоді інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Самий факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

У разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, обставини істотного збільшення у своїй вартості будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є предметом доказування.

На обґрунтування істотного збільшення у своїй вартості будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя ОСОБА_1 надано висновок судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, складений за замовленням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондарюк В.І., за яким вартість будівельних робіт, виконаних у житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 складає 916924 грн. 70 коп.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

На підставі частини другої статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Частиною шостою статті 106 ЦПК зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Натомість, висновок судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, складений за замовленням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондарюк В.І., може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне.

Згідно з частиною 5 статті 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, складеного за замовленням ОСОБА_1 , не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.

З огляду на наведене висновок судової будівельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 31 березня 2022 року №34/22-29/6334-6336/22-44, складений за замовленням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондарюк В.І., не є належним доказом істотного збільшення у своїй вартості будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Водночас у матеріалах справи відсутні будь-які інші докази збільшення вартості житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 істотного збільшення у своїй вартості будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, відсутність підстав виникнення спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі самочинної добудови до будинку АДРЕСА_1 .

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 , на які є посилання в апеляційній скарзі, не ініціювання судом першої інстанції питання про призначення додаткової експертизи.

Згідно частини 1статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

За змістом частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами.

Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

ОСОБА_1 не подано клопотання про призначення експертизи і суду апеляційної інстанції.

Разом з тим слід погодитися з доводами ОСОБА_1 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про відсутність підстав для залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 .

За змістом судового рішення відсутній висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя через неналежний суб`єктний склад.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Ураховуючи, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник з правовідносин права спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі самочинної добудови до будинку АДРЕСА_1 , належними відповідачами у справі є ОСОБА_2

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Водночас у справі відсутня обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача ОСОБА_2 , одночасно не вирішивши питання про обов`язки ОСОБА_3 , не залученого до участі у справі в якості співвідповідача.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022 року слід залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022

року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді І. Н. Лисак

І. М. Литвинюк