Справа № 450/2642/23 Провадження № 2/450/1159/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2023 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Оприско Миколи Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного тексту рішення, відкласти на десять днів.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України, суд,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь в розмірі 10000,00 (десять тисяч) доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 369,86 (триста шістдесят дев`ять) доларів США та понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3792,27 грн. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

02.03.2019 позивач позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США, які останній мав повернути до 02.03.2022. Підтвердженням укладення договору позики на вказану суму є розписка від 02.03.2019 року, яка написана власноручно та підписана особисто відповідачем ОСОБА_3 у присутності свідка ОСОБА_5 . Однак у визначений строк відповідач позичених коштів не повернув, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Зазначає, що з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача сума неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 10000,00 доларів США. Зазначає, що з відповідача підлягають також стягненню 3% річних від простроченої суми 369,86 доларів США.

Позивач та представник позивача в судове засідання з`явилися, заявлені позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві.

Позиція відповідача: відповідача в судовому засіданні 23.10.2023 допитано в якості свідка, останній пояснив, що починаючи з 2005 року відповідач з позивачем мали тісні та хороші ділові відносини. У 2009 році позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США (на цей час по курсу долара до гривні 80 000,00 грн.) для спільного бізнесу відповідача та ОСОБА_6 , без визначення строку повернення, за умови щомісячної сплати за користування коштами у розмірі 2,5% від суми боргу, які Відповідач та ОСОБА_6 сплачували разом з власної ініціативи. Відповідач та ОСОБА_7 починаючи з 2009 року сплачували щомісячно відсотки - 2,5 % від суми боргу та частково поверталась основна сума боргу. Як пояснює позивач, з 2017 року виникли проблеми у бізнесі, що спричинило затримки із сплати відсотків, що призвело до погіршення відносин з Позивачем. Надалі у 2018 році виникла значна заборгованість із сплати процентів за користування грошовими коштами. Відповідач стверджує, що у зв`язку із погіршенням відносин та під тиском представника Позивача та самого Позивача, погрозами притягнення до кримінальної відповідальності, зловживаючи довірою, він написав Позивачу розписку від 02.03.2019 року., згідно якої підтвердив, що він отримував від Позивача грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США та зобов`язується їх повернути до 02.03.2022 року. Тобто, узаконив факт отримання коштів, які були фактично ним отримані не 02.03.2019 року, а значно швидше - у 2009 року безстроково. Зазначає, що з ініціативи позивача було узгоджено, так як ці кошти були отримані первинно на спільний бізнес ОСОБА_6 та Відповідача, цей борг вирішено розділити між Відповідачем та ОСОБА_6 , а саме : 5 000 доларів США переписати на ОСОБА_6 використовуючи розписку від 08.10.2013 року, згідно якої зафіксовано передачу Відповідачем ОСОБА_6 грошові кошти - 10 000 доларів США. Щодо умов повернення решти коштів Позивач мав додатково вирішити це з Відповідачем та відкоригувати цю суму. Також, Відповідач хоче звернути увагу, що за весь період з 2009 року сплатив три рази більшу суму, ніж вказано у розписці від 02.03.2019 року.

Представник відповідача надав до суду письмове пояснення, в якому зазначив, що Відповідач вважає, що розписка від 02.03.2019 року не може бути належним та допустимим доказом та відповідно були підставою для стягнення грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США з Відповідача, оскільки факту передачі таких коштів 02.03.2019 року не було, відповідно договір позики 02.03.2019 року не укладався, тому з цих підстав такий позов не може бути задоволений. В судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив в задоволенні позову відмовити.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. 07.06.2023 року відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру; 07.06.2023 року ухвала про відкриття провадження; 11.07.2023 надійшли пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; 25.09.2023 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; 26.09.2023 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду; 16.10.2023 заява представника позивача про виклик для допиту свідка; 12.12.2023 письмове пояснення представника відповідача;

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши покази свідків, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 02.03.2019 року позивач ОСОБА_1 (позикодавець) надав в позику, а відповідач ОСОБА_3 (позичальник) прийняв грошові кошти в сумі 10000,00 (десять тисяч) доларів США. Зазначену суму коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцю до 02 березня 2022 року.

Вказане підтверджується копією розписки відповідача (позичальника) ОСОБА_3 від 02.03.2019 року, яка міститься в матеріалах справи.

Зі змісту розписки вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США.

Однак, взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_3 у встановлений строк не виконав, позику в строк до 02.03.2023 року позивачу не повернув. Отримані в позику кошти не повернуті відповідачем і на час розгляду справи в суді.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Боргова розписка є формою договору позики, яка підтверджує факт передачі грошових коштів та встановлює умови їх повернення. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року по справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відтак, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу відповідача ОСОБА_3 .

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ч.1 ст.625 ЦК України.

Відповідно до вимог частини 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, частиною 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Починаючи з 03.03.2023 до 28.05.2023 кількість днів невиконаного зобов`язання становить всього 450 днів, таким чином, розрахунок 3% річних від суми боргу складає 369,86 доларів США.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Допитаний свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 13.12.2023 пояснив, що у нього з ОСОБА_3 був спільний бізнес. Зазначив, що позичені гроші ОСОБА_1 в жовтні 2013 року в сумі 10000,00 доларів США були призначені для розвитку їхнього спільного бізнесу з ОСОБА_3 . В березні 2019 року до нього звернувся ОСОБА_3 та повідомив, що ОСОБА_1 разом з своїм адвокатом змусили його підписати розписку в отриманні 10000,00 доларів США, та оформили договір на переуступлення 5000,00 доларів США ОСОБА_1 . Пояснив, що він з ОСОБА_3 певний період часу сплачували ОСОБА_1 2,5 відсотки щомісячної комісії і частково тіло кредиту.

Будь-яких доказів, які б спростували надання відповідачем ОСОБА_3 позивачу боргової розписки, факт отримання ним грошових коштів, відповідач суду не надав, як і не надав доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором позики від 02.03.2022 року, не довів відсутність заборгованості.

Судом встановлено, що борг 2009 року та борг 2019 є різними борговими зобов`язаннями.

Також суд ставить під сумнів твердження позивача про написання розписки під тиском представника позивача та позивача, оскільки останній не надав доказів звернення до правоохоронних органів у 2019 році після підписання такої розписки.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача до матеріалів справи не долучено детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо, що унеможливлює дослідити умови такого, щодо визначеного порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні стягнення судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру.

У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача суми судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу відсутні, а тому в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу, слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача розмір сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263 - 268, 280-289, 354 - 356 ЦПК України, ст. ст.202, 203, 509, 526, 530, 545, 610, 611, 626, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 10000 (десять тисяч) доларів США основного боргу, 369,86 (триста шістдесять дев`ять доларів США 86 центів) 3% річних та 3792,27 грн. (три тисячі сімсот дев`яносто дві гривні 27 коп.) сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 22.12.2023 року.

СуддяД. А. Кукса