ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року

м. Черкаси

справа № 707/3199/21

провадження № 22-ц/821/36/23

категорія 305010900

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник позивача адвокат Лабик Руслан Романович

відповідач: ОСОБА_4

представник відповідача адвокат Бердник Віталій Вікторович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно витягу з ЄРДР та довідки про дорожньо-транспортну пригоду, 01 листопада 2019 року в м. Черкаси на перехресті вул. Благовісна-Грушевського, відбулася ДТП за участю автомобіля ВАЗ 2017 д.н.з. НОМЕР_1 під керівництвом ОСОБА_5 та автомобіля SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 .

Внаслідок даної ДТП померла пасажир автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_7 .

З лікарського свідоцтва про смерть № 1008 від 03 листопада 2019 року ОСОБА_7 , причиною смерті вказно: «пасажир легкового автомобіля, травмований при зіткненні з легковим автомобілем».

В свідоцтві про народження ОСОБА_7 в графі мати вказано - ОСОБА_1

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідним сином та донькою загиблої ОСОБА_7 .

Страхова відповідальність автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з НОМЕР_1 застрахована в ПРАТ СК «ВУСО».

Страхова відповідальність автомобіля SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 застрахована в ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.».

Позивач звернулася з повідомленням про ДТП та з заявами про виплату страхового відшкодування до ПРАТ СК «ВУСО» та ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.».

На момент звернення до суду з позовом та вирішення спору досудове розслідування по справі про ДТП в якій загинула ОСОБА_7 триває.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь та на користь малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 450 000 грн., по 150 000 грн. на користь кожного.

Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати в сумі 30 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., завданої смертю доньки, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., завданої смертю матері, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., завданої смертю матері, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в сумі 3 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи було визнано встановленим ту обставину, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок ДТП за участю автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 ..

Внаслідок даної ДТП було завдано шкоду іншій особі, а саме ОСОБА_7 , яка в результаті померла.

Страхова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ «СК`Ю.Ес.Ай.»

Суд першої інстанції врахував свободу права вибору потерпілого вимагати відшкодування шкоди за рахунок заподіювача шкоди чи страховика. Тобто, не ставиться у залежність від наявності у заподіювача шкоди застрахованої відповідальності обов`язок потерпілого подавати позов виключно до страховика заподіювача шкоди. Крім цього, суд констатував, що заподіював шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Визначаючи розмір відшкодування на кожну особу, суд визнав, що сума відшкодування 100 000 грн. на кожного з позивачів буде достатньою та відповідатиме характеру та обсягу заподіяних страждань.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., суд констатував свій висновок тим, що витрати часу на надання правничої допомоги не відповідають критеріям складності справи, а представник позивача участі в судових засіданнях не приймав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити та компенсувати йому сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що під час розгляду справи, суд не надав належної уваги тій обставині, що дійсно за фактом ДТП було зареєстровано кримінальне провадження, правова кваліфікація ч. 2 ст. 286 КК України.

У вищевказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 проходить як свідок, ні підозри, ні обвинувачення йому не пред`являлося.

Статтею 1188 ЦК України передбачено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Однак припис ч. 2 ст. 1188 ЦК України повинен бути застосований за умови, що поведінка кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі).

Позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між його діями та бездіяльністю і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача.

Крім того, враховуючи те, що джерел підвищеної небезпеки було двоє, позивач мав би пред`явити позовні вимоги до двох осіб,які керували транспортними засобами, а суд, в разі незалучення позивачем іншого водія, мав би залучити його з власної ініціативи, оскільки рішення у справі впливає на його права та обов`язки, однак судом цього зроблено не було.

Також, під час розгляду справи судом не було з`ясовано чи відбулося страхове відшкодування страховиком та в якому розмірі під час звернення позивача до страхової компанії відповідача. В такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено і дана обставина не оспорюється сторонами, що 01 листопада 2019 року в м. Черкаси на перехресті вул. Благовісна-Грушевського відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 ..

Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть № 1008 (а.с. 27). Причина смерті «пасажир легкового автомобіля, травмований при зіткненні з легковим автомобілем».

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_7 (а.с. 28) підтверджено ту обставину, що позивач ОСОБА_1 являється матір`ю померлої.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сином та дочкою ОСОБА_7 , що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження (а.с. 28-29).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 941625 (а.с. 24-25) водій легкового автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 загинув. Дана обставина також підтверджена доданою в суді апеляційної інстанції постановою про закриття кримінального провадження від 30 листопада 2022 року. Крім того, вказаною постановою встановлено, що винною особою у вказаній дорожньо-транспорній пригоді визнано саме ОСОБА_5 , дії якого знаходилися в причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді загибелі потерпілих. Однак кримінальне провадження було закрите на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки померла особа, щодо якої були здійснені певні дії, передбачені ст. 42 КПК України і яка вже набула статусу підозрюваного.

Оскільки страхове відшкодування в розмірі 12 519 грн. було виплачено лише страховою компанією «ВУСО», в якій був застрахований автомобіль ОСОБА_5 , тому решту страхової виплати (страхового відшкодування) на думку позивача має сплатити відповідач ОСОБА_4 , автомобіль якого був застрахований у ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.».

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 визначила коло учасників справи та зазначила відповідачем у справі ОСОБА_4 , який на відповідній правовій підставі керував іншим автомобілем учасником дорожньо-транспортної пригоди SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 .

В позовній заяві також зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною 4 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, (…), що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки № 941625 про дорожньо-транспорту пригоду (а.с. 24-25) встановлено, що під час дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 та пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_7 загинули.

Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 33) та заяви про виплату страхового відшкодування (а.с. 34) позивач ОСОБА_1 звернулася до ПРАТ «СК «ВУСО», страховика ОСОБА_5 з вимогою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою.

Позивач не заперечила тієї обставини, що ПРАТ «СК «ВУСО» 25 травня 2021 року було здійснено їй виплату страхового відшкодування пов`язаного із спичиненою моральною шкодою в розмірі 12 519 грн.

Також, згідно повідомлення про дорожньо-транспорту пригоду (а.с. 35) та заяви про виплату страхового відшкодування (а.с. 36) позивач ОСОБА_1 звернулася до ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.», страховика ОСОБА_4 з вимогою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою.

Відомостей про виплату такого страхового відшкодування страховиком відповідача ОСОБА_4 - ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.» матеріали справи не містять та судом першої інстанції не встановлено. Доказів на підтвердження відмови страховою компанією у задоволенні заяви позивача про виплату страхового відшкодування суду не надано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав встановленою обставину того, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок ДТП та врахував, що відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.».

Крім того, суд зіслався в своєму висновку на позицію Верховного Суду, що висловлена в постанові від 20 січня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-2808цс15 згідно якої зазначено свободу права вибору потерпілого вимагати відшкодування шкоди за рахунок заподіювача шкоди чи страховика. Згідно вказаної позиції позивачу надано право вибору та не встановлено обов`язок потерпілого подавати позов виключно до страховика заподіювача шкоди.

Саме на обгрнутвуанні вищевказаного правового висновку Верховного Суду суд і мотивував своє рішення щодо право вибору позивача на звернення до суду з позовом до водія автомобіля SKODA OCTAVIA д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

На думку колегії суддів, такий висновок суду є неправильним, з урахуванням слідуючих обставин.

Суд першої інстанції під час вирішення спору встановив, однак не врахував, що під час вирішення спору, що страхова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована в ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай.».

Крім того, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої 14 грудня 2021 року під час розгляду справи № 147/66/17 було звернуто увагу судів на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування. Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808 цс 15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725 цс 16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954 цс 16).

З огляду на зазначене та уточнення правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808 цс 15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725 цс 16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954 цс 16 Велика Палата у своїй постанові від 14 грудня 2021 року під час розгляду справи № 147/66/17 відступила від вищевказаних позицій щодо альтернативного права потерпілого обирати особу, до якої можна звернутися з вимогою про виплату відшкодування та наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 ІV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961 ІV).

Отже, положення ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що застрахована особа має розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, необхідно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і застрахованої особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентаю ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаним Законом визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах сум, зазначених у сррахвовому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, з урахуванням вищевикладеного, розглядаючи спір, суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати, висловлені 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 та застосував висновок Верховного Суду України, висловлений ним у постанові від 20 січня 2016 року під час розгляду справи № 6-2808 цс 15, хоча на момент вирішення спору в суді першої інстанції застосування даного висновку було помилкове через відступлення від його позицій Великою Палатою 14 грудня 2021 року для формування єдиної практики розгляду аналогічних спорів.

Принцип повного відшкодування шкоди, заріплений у ЦК України реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

У випадках, коли деліктні відносини поєднубться з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавала шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду констатує, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела підвищеної небезпеки. Оскільки відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки була застрахована у відповідача, а тому на останнього (страховика) покладається обов`язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду у межах ліміту страхового відшкодування.

Покладення судом обов`язку по сплаті відшкодування моральної шкоди на володільця джерела підвищеної небезпеки без покладення такого обов`язку на страховика в даному випадку буде суперечити меті та інституту самого принципу страхування, що закріплений в ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Визначенням відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обгрунтвоаності позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Незалучення до розгляду у справі ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай» як відповідача, який першочергово повинен виконати за виниклими зобов`язаннями свої обов`язки по сплаті відшкодування є підставою для залишення позовних вимог без задоволення за визначеного позивачем кола осіб, що беруть участь у справі, оскільки у справах про відшкодування шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним першочерговим відповідачем буде страховик.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для скасування рішення районного суду та постановлення нового про залишення позовних вимог без задоволення з мотивів, що приведені вище в постанові апеляційного суду.

Оскільки позивач бла звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви, апеляційна скарга підлягає до задоволення, тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України.

Згідно квитанції 0.0.1 від 11 листопада 2022 року ОСОБА_4 сплатив за подачу апеляційної скарги 6 750 грн. судового збору, який підлягає компенсації особі, що подала апеляційну скаргу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого залишити без задоволення.

Компенсувати ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 6 750 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко