Дата документу 24.01.2023 Справа № 337/2735/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2735/22 Головуючий у 1 інстанції:Мальований В.О.
Провадження № 22-ц/807/436/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати Ѕ частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю.

Зазначала, що сторони з 28.06.1996 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2008. Розірвання шлюбу було зареєстровано 25.04.2013 Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

30.12.2010 вона разом із сином придбала у спільну часткову власність спірну квартиру..

Посилаючись на те, що належна їй частка була придбана рпісля розірвання шлюбу за її особисті кошти, просила про задоволення позову.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що на момент придбання спірної частки нерухомості сторони перебували у шлюбі, правочин укладено за письмовою згодою відповідача, про що зазначено у тексті договору купівлі-продажу квартири, який недійсним не визнавався.

В апеляційній скарзіОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що спірна частка квартири є спільною сумісною власністю сторін. Фактично шлюбні відносини були припинені у 2007 році, доказів, що сторони продовжували проживати однією сім`єю після розірвання шлюбу матеріали справи не містять. Посилання у договорі купівлі-продажу квартири на те, що вона придбана за згодою відповідача не підтверджує факт витрачання спільних коштів сторін на придбання квартири. Оскільки інша Ѕ частки придбавалася на неповнолітнього сина, відповідач як його законний представник надавав свою згоду на укладення правочину.

До апеляційної скарги позивачка додала низку письмових доказів, які просила долучити до матеріалів справи і дослідити їх у судовому засіданні.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_2 не зявився, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Середи А.А., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно було придбано сторонами в період шлюбу та є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 28.06.1996, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.08.2008 шлюб розірвано (а.с.18).

В органах РАГСу рішення зареєстроване 25.04.2013 (а.с.19).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , син сторін, придбали у спільну часткову власність, по Ѕ частці кожний, квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 302 480 грн., що становило еквівалент 38 000 доларів США (а.с.13).

Від імені неповнолітнього покупця ОСОБА_4 при укладені правочину діяв його законний представник ОСОБА_2 відповідач.

Того ж дня ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , від імені якого діяв його батько ОСОБА_2 , продали належні їм по 1/3 частці в квартирі, яка знаходилася за адресою АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 270 640 грн., що еквівалентно 34 доларам США (а.с.10). Отже ОСОБА_1 отримала від продажу належної їй частки 90313 грн., що становило приблизно 11 000 доларів США.

Доказів, що виручені від продажу своєї частки нерухомості ОСОБА_1 витратила на придбання спірної частки квартири, матеріали справи не містять.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В той же час, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 30.12.2010, ОСОБА_2 надав свою згоду на укладення договору про купівлю його дружиною ОСОБА_1 у спільну сумісну власність подружжя Ѕ частки квартири за номером АДРЕСА_3 . В заяві зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя. Придбане майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається подружжям за час шлюбу. Договір купівлі-продажу, з яким ознайомився ОСОБА_2 , укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах , які ними попередньо оговорені. Факт перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області 17 липня 2008 року, актовий запис №435 від 28 червня 1996 року (а.с.47)

У п.12 договору купівлі продажу спірної частки квартири зазначено, що правочин укладається за згодою ОСОБА_2 другого з подружжя сторони покупця (а.с.14).

У передбаченому законом порядку ні п.12 договору купівлі-продажу, ні заява відповідача про надання згоди на придбання спірного майна у спільну сумісну власність подружжя, недійсними не визнавалися.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те , що відповідач ОСОБА_2 безпосередньо приймав участь в укладені правочину та як чоловік ОСОБА_1 та законний представник іншого покупця давав згоду на укладення правочину.

Посилання ОСОБА_1 , на те, що спірне майно було придбане після розірвання шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2008 справа № 2-1861/08 шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано (рішення суду набрало законної сили 31.08.2008).

27 липня 2010 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI. Водночас враховуючи дію законів у часі, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398 VI передбачено, що розірвання шлюбу, здійснене судом до 27 липня 2010 року, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Таким чином, розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398 VI (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.115 Сімейного кодексу України (в редакції від 24.04.2008 року , що діяла на момент виникнення правовідносин про розірвання шлюбу між сторонами) , розірвання шлюбу , здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка . Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Рішення суду про розірвання шлюбу було зареєстроване сторонами лише 25 квітня 2013 року (актовий запис № 48) Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, а отже шлюб вважається розірваними саме з дати вчинення актового запису про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час придбання спірного майна позивачка перебувала у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком, не є підставою для висновку про те, що спірна частка квартири була придбана за особисті кошти позивачки.

Додані позивачкою до апеляційної скарги нові письмові докази апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки за положенням ч. 3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактів неможливості надання позивачкою суду першої інстанції доданих до апеляційної скарги нових письмових доказів не встановлено.

А тому, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що є підставою для відмови у її задоволені.

Оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим в порядку норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Середи Андрія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська