ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23894/21

Провадження № 22-ц/4820/99/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/23894/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2022 року в складі судді Приступи Д.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 132 802 грн 75 коп, а саме 107 520 грн, неповернутих коштів, 4 303 грн 75 коп - три проценти річних від простроченої суми боргу, 20 979 грн проценти згідно ст.1048 ЦК України.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався, що 01 березня 2020 року, відповідач позичив в нього 4 000 доларів США, що еквівалентно 107 520 грн, які зобов`язався повернути до 01 червня 2020 року, тобто через три місяці на першу вимогу, що підтверджується розпискою. Проте, на неодноразові його звернення, починаючи з 01 червня 2020 року, ОСОБА_1 ніяким чином не реагує, кошти в добровільному порядку не повертає. Оскільки відповідач не виконав належним свої зобов`язання по поверненню позики за період з 01 червня 2020 року по 01 жовтня 2021 року, по день подачі позову, з нього на користь позивача підлягають стягненню відсотки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних від простроченої суми, тобто 4 303 грн 75 коп. Крім того, позивач посилався, що, оскільки сторони при укладенні договору позики не обумовили безоплатність позики, відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування позикою за період з 01 березня 2020 по 01 жовтня 2021 року на рівні середньої облікової ставки НБУ в розмірі 20 979 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2022 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 132 802 грн 75 коп боргу за договором позики від 01 березня 2020 року та 1 328 грн 03 коп судового збору.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, посилається на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи. Зокрема на думку апелянта, судом не прийнято до уваги обставини написання розписки, оскільки 01 березня 2020 року він перебував на території Польщі, де до нього звернувся знайомий ОСОБА_3 і пояснив що до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням купівлі автомобіля. ОСОБА_3 попросив під`їхати до позивача, забрати у нього гроші в сумі 4000 доларів США і передати їх його дружині ОСОБА_4 . Таким чином, вказує апелянт, що він лише їздив до позивача з метою забрати і передати кошти ОСОБА_4 , а позивач запропонував написати розписку. Через 20 хвилин, отримані кошти були передані ОСОБА_4 для придбання автомобіля. Однак ОСОБА_3 не передав ОСОБА_2 автомобіль та не повернув сплачені кошти, тому позивач звернувся з цим позовом до суду про стягнення коштів з нього, на підставі написаної ним розписки. Суд, не дослідив, чи дійсно відповідачу передавалися кошти і між сторонами виникли правовідносини з позики коштів. В ході розгляду справи, було заявлено клопотання про допит свідків, однак головний свідок ОСОБА_4 в судові засідання не з`явилася. Крім того, позивач вказує, що кошти мали бути повернуті на першу вимогу, а саме через три місяці, тобто до 01 червня 2020 року, однак такі твердження є надуманими, оскільки розписка не містить умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

З огляду на доводи апеляційної скарги, ОСОБА_5 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 01 березня 2020 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 4 000 доларів США, про що свідчить написана відповідачем розписка.

Строк повернення коштів в розписці не вказаний.

ОСОБА_2 06 жовтня 2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики та просив стягнути з відповідача 132 802 грн 75 коп боргу, а саме 107 520 грн, неповернутих коштів, 4 303 грн 75 коп - три проценти річних від простроченої суми боргу, 20 979 грн проценти згідно ст.1048 ЦК України.

На час звернення з позовом до суду ОСОБА_1 , отримані кошти за договором позики, ОСОБА_2 не повернув.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру у вигляді розписки про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Таким чином, правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики у письмовій формі, у вигляді розписка, яка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 4 000 доларів США, а оскільки позикодавець має право на одержання від позичальника процентів за користування коштами від суми позики позивач має право і на отримання 20 979 грн процентів, нарахованих відповідно до ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт отримав кошти в позичальника не в позику для особистих потреб, а для передачі іншій особі фактично як посередник, а суд не дослідив, чи дійсно відповідачу передавалися кошти і між сторонами виникли правовідносини з позики коштів, слід відхилити.

Факт укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідачем у позивача в борг підтверджується письмовим доказом - розпискою про отримання коштів, власноручно написаною відповідачем, при цьому сам відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів від позивача.

В подальшому апелянт розпорядився отриманими грошовими коштами на власний розсуд, а тому немає підстав для висновків, про відсутність правовідносини з позики між сторонами.

Однак, стягуючи з відповідача 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд припустився помилки, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 496/3676/17 (провадження № 61-12728св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням».

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже три проценти річних від простроченої суми підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, ці проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як вбачається, з розписки від 01 березня 2020 року, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 4 000 доларів США, при цьому в розписці сторони не обумовили строк повернення коштів.

В своїй позовній заяві позивач вказав, що відповідач зобов`язався повернути позику до 01 червня 2020 року, однак жодних доказів цього не надав, а тому слід дійти висновку, що в договорі позики не встановлений строк повернення грошових коштів за договором.

Не надано позивачем і доказів пред`явлення вимог до позичальника про повернення коштів в період з 01.03.2020 року до подачі позовної заяви до суду 06.10.2021 року.

Отже, за таких обставин колегія суддів вважає, що строк виконання зобов`язань за договором позики від 01.03.2020 року у відповідача настав відповідно ст. 1049 ЦК України через тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги у вигляді позовної заяви до суду від 06.10.2021 року.

Однак позивач просив стягнути з відповідача 4 303 грн 75 коп - три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 01 червня 2020 року по 01 жовтня 2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто за період коли у позичальнику ще не виник обов`язок повернути кошти за договором позики, а тому відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦПК України при вирішенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України, адже боржник, до подачі позову не прострочив виконання зобов`язання, а тому рішення суду підлягає зміні.

З врахуванням викладеного сума боргу за договором позики від 01 березня 2020 року становить 128 499 грн 75 коп, яка складається з 4 000 доларів США боргу, що еквівалентно 107 520 грн та 20 979 грн процентів, нарахованих згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 132 802 грн 75 коп боргу за договором позики, оскільки позов задоволено на суму 128 499 грн на 96% від суми позову, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1274 грн 90 коп. (1328,03х100:96%).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2022 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної части ни рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 128 499 грн боргу за договором позики від 01 березня 2020 року та 1274 грн 90 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 січня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова