Справа № 303/1187/21
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2023 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Монич В.О.

при секретарі судового засідання Добош О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_3 , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, -

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_3 про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 випадково дізналася про те, що її чоловік ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Кредитний договір №27/4-06 від 11.12.2006 року та отримав кредитні кошти. З метою забезпечення виконання взятого на себе зобов`язання за Кредитним договором, чоловік ОСОБА_3 , без згоди та участі позивача, також уклав із ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Іпотечний договір, предметом якого стало нерухоме майно, а саме торгово-готельний комплекс, загальною площею 715,8 кв.м., реєстраційний номер майна 15072798, та земельну ділянку площею 0,3005 га, кадастровий номер :02:020:0049, що знаходиться за адресою: урочище Полятино, б/н, с.Клячаново, Мукачівського району Закарпатської області. Шлюб між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано 28.04.1990 року у Мукачівському МВ ЗАГС, актовий запис №201. Вищезазначене нерухоме майно було придбано подружжям під час шлюбу 29.03.2008 року, тобто воно, відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України, належить їм на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, позивач ОСОБА_1 у свою чергу, не може скористатися своїм правом, гарантованим їй законом, а саме поділити нерухоме майно, оскільки, на майно подружжя також претендує і ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як Іпотекодержатель. Тому, просить визнати кредитний договір №27/4-06 від 11.12.2006 року та Іпотечний договір від 11.12.2006 року, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ОСОБА_3 недійсним.

Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

З огляду на предмет позову, зокрема, те, що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.09.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

У поданому відзиві на позов, відповідач висловив свою незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначаючи, що спірні Договори було укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за Кредитним договором було винесено рішення про стягнення з нього заборгованості. При укладенні іпотечного договору №219/23-2006 від 12.12.2006 року, ОСОБА_1 було надано нотаріальну згоду на передачу її чоловіком в іпотеку нерухомого майна торгово-готельного комплексу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також надано право чоловіку самостійно визначати всі суттєві та необхідні умови договорів іпотеки та кредиту та підписувати їх у нотаріуса, що підтверджується заявою № 2590 від 12.12.2006 року. Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 , подали клопотання про відкладення судового засідання, так як мають намір особисто бути присутніми та виступити у судовому засіданні. Зважаючи на те, що розгляд справи неодноразово відкладався, суд уважає, що дані обставини не перешкоджають розгляду справи, так як відповідно до Ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.09.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами і подані сторонами клопотання про відкладення розгляду справи, суд не бере до уваги, так як жодних належних та допустимих доказів на підтвердження хвороби у позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 суду не надано. На думку суду, подані клопотання спрямовані на затягування розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваних за предметом позову правочинів недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано 28.04.1990 року у Мукачівському МВ ЗАГС, актовий запис №201 (Т.1, а.с.11).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.03.2008 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18297108 від 29.03.2008 року, вбачається, що торгово-готельний комплекс за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 29.03.2008 року (Т.1, а.с. 12,14).

Із Державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.06.2009 року слідує, що ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.11.2007 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,3005 га, цільове призначення для комерційного використання (роздрібної торгівлі та комерційних послуг) за адресою с.Клячаново, ур.Полятино, Мукачівський район, Закарпатська область (Т.1, а.с. 13).

Також встановлено, що 11.12.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено кредитний договір №27/4-06 від 11.12.2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 11.5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 10.12.2009 року на завершення будівництва готельного комплексу (а.с.189-193).

З метою забезпечення виконання взятого на себе зобов`язання за Кредитним договором ОСОБА_3 , також уклав із ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Іпотечний договір №219/23-2006, предметом якого стало нерухоме майно, а саме торгово-готельний комплекс, загальною площею 715,8 кв.м., та земельну ділянку площею 0,3005 га, що знаходиться за адресою: урочище Полятино, б/н, с.Клячаново, Мукачівського району Закарпатської області (а.с.204 - 205).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.04.2013 року стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором №27/4-06 від 11.12.2006 року в сумі 220 792, 38 доларів США (Т.1, а.с. 97-98).

Правовідносини між сторонами регулюються як нормами Сімейного кодексу України так і нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

Частиною першою ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення.

У свою чергу, на думку позивача, відповідач ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» діяв несумлінно, тобто знав або повинен був знати, що другий із подружжя згоди на укладення договорів не давав, відтак, укладена одним із подружжям угода може бути визнана недійсною з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя. З приводу даного твердження позивача, суд констатує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що право власності на нерухоме майно, а саме торгово-готельний комплекс, загальною площею 715,8 кв.м.,та земельну ділянку площею 0,3005 га, що знаходиться за адресою: урочище Полятино, б/н, с.Клячаново, Мукачівського району Закарпатської області, було зареєстровано за ОСОБА_3 29.03.2008 року на підставі свідоцтва про право власності, тобто в період шлюбу з позивачем (а.с.14). Відповідно, вищезазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У матеріалах цивільної справи міститься згода позивача, якою ОСОБА_1 наділила ОСОБА_3 необхідним обсягом повноважень, а саме правом визначати всі суттєві і необхідні умови договорів, і підписувати їх у встановленому законом порядку (а.с.119).

На підставі викладеного, суд вважає, що в результаті розгляду справи не здобуто жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів чоловік ОСОБА_3 , діяв без згоди та участі позивача, а також не доведено, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Разом з цим, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, щодо даного питання суд констатує наступне:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 368, 369, 627, 629 ЦК України, 60, 61,65, 69, 70, 71 СК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_3 , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ПАТ «ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .

Третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м.Київ, вулиця Січових Стрільців, 17.

Головуючий В.О.Монич