Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2091/20

Номер провадження: 2/511/6/23

13 лютого 2023 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді - Ільяшук А. В.,

секретаря судового засідання: Плохотнюк Н.С.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: адвоката Клепикова М.С.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Роздільна Одеської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням магазину, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов.

Стислий виклад позиції позивача.

18 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування приватної спільної частки магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239).

Власником іншої приватної спільної частки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є ОСОБА_2 , який без дозволу позивача займає усі приміщення магазину та здійснює реалізацію продуктів харчування та інших товарів.

Позивач, будучи власником частки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не має доступу до вказаного магазину та не може використовувати свою частину, оскільки відповідач по справі здійснює перешкоди.

Окрім того, відповідач чинить перешкоди шляхом недопущення позивача до приміщень магазину, та ненаданням ключів від вхідних дверей та інших дверей зазначеного магазину.

За встановлених обставин, позивач просить усунути перешкоди йому у користуванні нежитловим приміщенням магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача по справі не чинити позивачу перешкоди його праву користування нежитловим приміщенням магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; передати ключі від вхідних та інших дверей нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу.

Стислий виклад заперечень відповідача.

ОСОБА_2 в судовому засіданні зауважив, що не визнає позовні вимоги позивача, просив відмовити у їх задоволенні та зазначив, що він не чинить позивачу будь-яких перешкод. При цьому, відповідачем були надані позивачу пропозиції щодо спільного використання приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проте останній їх відхилив.

Позивач обрав позицію перешкоджати роботі магазину.

При цьому, позивач ламав двері приміщення, розливав на підлогу фарбу, чинив перешкоди продавцям у роботі, виносив з магазину товар та торгове обладнання, що належать відповідачу.

Крім того, відповідач та його представник акцентували увагу суду на висновок експерта, відповідно до якого неможливо виконати розподіл або визначити порядок користування приміщеннями у відповідності до ідеальних часток кожного співвласника у відповідності до вимог нормативно-технічних, санітарних та протипожежних вимог.

Процесуальні дії у справі.

19 листопада 2020 року позов залишено без руху (т. 1, а.с. 11-13).

02 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1, а.с. 27-28).

08 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів (т. 1, а.с. 84), відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про об`єднання судових справ (т. 1, а.с. 85-86), та про зупинення провадження у справі (т. 1, а.с. 87-88).

01 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (т. 1, а.с. 110-112), та про витребування доказів (т. 1, а.с. 113-114).

11 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (т. 1, а.с. 127-128).

24 травня 2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності (справа № 511/560/21) (т. 1, а.с. 176-178).

17 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження на ухвалу суду від 24 травня 2021 року про зупинення провадження (т. 1, а.с. 196-198).

13 квітня 2022 року скасовано ухвалу про зупинення провадження (т. 1, а.с. 203-207).

15 листопада 2022 року задоволено заяву адвоката Пейчевої Сніжани Дмитрівни про допит свідка (т. 2, а.с. 29).

08 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_4 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (т. 2, а.с. 140-141).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

З листа Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області від 16 вересня 2019 року за Вих. № 49/7023 вбачається, що 04 вересня 2019 року до канцелярії Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області за Вх. № К-407 від 04 вересня 2019 року надійшла заява ОСОБА_1 щодо надання відповіді на заяви ЖЄО № 3159 від 06 червня 2019 року, ЖЄО № 5001 від 20 серпня 2019 року та ЖЄО № 5196 від 28 серпня 2019 року.

Так, ЖЄО № 3159 від 06 червня 2019 року, висновок № 1587, ЖЄО № 5001 від 20 серпня 2019 року, висновок № 2554, зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені правопорушення та інші події Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, та згідно електронному рапорту прийнято рішення в порядку вимог Закону України «Про звернення громадян».

При цьому, по матеріалам ЖЄО № 5196 від 28 серпня 2019 року проведено ретельну перевірку та розглянуто в порядку вимог Закону України «Про звернення громадян». З боку ОСОБА_2 ознак порушень діючого законодавства України не встановлено, в зв`язку з чим, матеріали висновку № 1782 від 06 вересня 2019 року направлено та списано в діловодство Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області. У вказаному листі позивачу було рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного обвинувачення та цивільного судочинства України (т. 1, а.с. 5).

З листа Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області від 11 квітня 2019 року №49/2711, вбачається, що звернення позивача було зареєстровано в ЖЄО № 1573 від 26 березня 2019 року, розглянуто та прийнято рішення. Так, в ході розгляду матеріалів, встановлено, що в даному випадку відсутні об`єктивні дані та повні докази, які вказують на наявність ознак складу злочину, передбаченого КК України, але вбачаються цивільно-правові відносини (т. 1, а.с. 6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 159981627, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , розмір частки: (т. 1, а.с. 24).

Відповідно до договору дарування від 18 березня 2019 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали цей договір про наступне: «1.1. Ми, Дарувальник і Обдарований, встановлюємо, що предметом договору є (одна друга) частка магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 , яку я, Дарувальник , добровільно та безоплатно передаю Обдарованому у дар, а я Обдарований, добровільно та безоплатно приймаю у свою власність (одну другу) частку магазина у дар на умовах договору (т. 1, а.с. 25).

З пояснень позивача від 06 червня 2019 року, вбачається, що відповідач по справі, який є власником другої частини магазину усіляко перешкоджає у вільному користуванні майном, а саме: частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т. 1, а.с. 35).

Відповідно до пояснень відповідача від 06 червня 2019 року вбачається, що 06 червня 2019 року до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якому останній здійснює підприємницьку діяльність з торгівлі продуктів харчування, прибув громадянин ОСОБА_1 , який є власником 1/2 магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Проте, в середині магазину знаходились товарно-матеріальні цінності, придбані за кошти відповідача, та на даний час лише він здійснює діяльність з торгівлі в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про що відповідач повідомив позивачу, що він переймається за збереження власного майна, а тому проти його пересування по приміщенням магазину, де знаходяться товарно-матеріальні цінності, придбані за його кошти (т. 1, а.с. 37). Окрім того, відповідач зауважив, що для вирішення конфлікту, він пропонував позивачу звернутися до суду для розділу приміщення в натурі, в законний спосіб (т. 1, а.с. 38).

З постанови Роздільнянського районного суду Одеської області по справі № 511/1850/19 (номер провадження: 3/511/1036/19) від 28 листопада 2019 року, вбачається, що 22 вересня 2019 року о 19 годині 30 хвилин до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» зайшов позивач, та спочатку, без будь-якого дозволу зайшов за прилавок, де знаходився товар, а потім намірився йти до підсобного приміщення. Продавець ОСОБА_7 попросила позивача не йти до підсобного приміщення, однак позивач на зауваження не реагував, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою. Потім, без будь-яких причин, навмисно кинув банку з фарбою між холодильниками. За результатами розгляду матеріалів, суд визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП (т. 1, а.с. 67-68).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вищевказана постанова набрала законної сили 10 грудня 2019 року.

Вказані обставини також підтверджуються відеозаписом з камер відеоспостереження, встановленим у магазині, який наданий представником відповідача та досліджений у судовому засіданні.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000387 від 21 травня 2019 року, вбачається, що 21 травня 2019 року до чергової частини надійшла заява ОСОБА_8 про те, що 21 травня 2019 року приблизно о 11:00 годині, чоловік на ім`я ОСОБА_9 наніс їй тілесні ушкодження в область правої руки за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 70).

Окрім того, 26 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за частиною 1 статті 125 КК України за заявою ОСОБА_8 , згідно якої 26 березня 2019 року заявниці в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було завдано тілесних ушкоджень чоловіком на ім`я ОСОБА_9 (т.1, а.с. 71).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 201898729, власником магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (форма власності: приватна спільно часткова), власником іншої частини є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 76-77).

При дослідженні та з`ясуванні обставин справи, допитані свідки, заявлені позивачем, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , які повідомили, що вони були присутні, коли позивач вирішив домовитись з відповідачем відносно спільного використання магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Проте, відповідач не пустив їх на територію магазину, ображав, висловлювався словами нецензурної лайки. При цьому, свідок ОСОБА_1 зазначила, що ключі від магазину ОСОБА_3 не передавала, оскільки у неї їх не було, проте, обладнання, що було у власності ОСОБА_3 наразі використовує відповідач.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що він був у складі слідчої групи, приїжджав на виклик до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Під час виклику перевірили документи щодо права власності ОСОБА_1 . Надалі, ОСОБА_2 надав документ щодо неможливості розподілу вказаного магазину, який саме документ, свідок не пам`ятає. ОСОБА_2 на підставі вказаного документу перешкоджав ОСОБА_1 у доступі до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Судом допитані свідки, заявлені відповідачем.

Так, свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона працювала в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». Позивач по приміщенню магазину переміщався вільно, ніхто йому не чинив перешкод. Одного разу він розлив банку краски в приміщенні магазину та відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що вона працює у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» та перешкод позивачу відповідач не чинив. Відповідач намагався з позивачем домовитись щодо спільного користування приміщенням магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проте позивач вибрав позицію щодо унеможливлення роботи магазину. Також, свідок повідомила, що спільне користування позивачем та відповідачем приміщення магазину є неможливим відповідно до висновку експерта. Крім того, свідок акцентувала увагу суду на те, що позивач ламав замки, входив до підсобних приміщень, кидав фарбу на підлогу в магазині, а також завдав їй тілесних ушкоджень, про що йому повідомлено про підозру та кримінальне провадження розглядається судом.

Свідок ОСОБА_14 повідомила суду, що перешкод позивачу не чинив ніхто. Позивач ходив по магазину, ніхто його не виганяв. Проте останній кидав банку з фарбою у зал магазину, штовхав продавця.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона працювала продавцем магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Позивачу перешкод ніхто не чинив, однак останній підвищував голос, зривав сигналізацію. Щодо закриття дверей, свідок повідомила, що коли вони рахують готівку, двері магазину закривають.

Щодо показів свідків, суд зазначає, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі 161/5372/17.

Відповідно до висновку експерта будівельно-технічної експертизи від 12 квітня 2021 року № 21-1549, об`єктом дослідження якої було нежитлове майно - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , судовий експерт за результатами проведених досліджень прийшов до висновку, що виконати розподіл або визначити порядок користування приміщеннями у відповідності до ідеальних часток кожного співвласника у відповідності до вимог нормативно-технічних, санітарних та протипожежних вимог - не надається можливим (т. 2, а.с. 62-72).

Окрім того, позивач надав висновок № 01-2020 експертних досліджень від 18 лютого 2020 року, відповідно до якого при дослідженні можливості розподілу (по частині) приміщень магазину по АДРЕСА_1 , встановлено, що після проведеного поділу новоутворені частини будуть відповідати вимогам ДБН В.2.2-23:2009 року «Будівлі та споруди. Підприємства торгівлі» (т. 2, а.с. 106-114).

Також, позивачем було надано суду договори оренди приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», який укладений був 07 січня 2019 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_16 (т. 2, а.с. 98-101), та від 01 січня 2019 року, який укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 102-105).

Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Дослідивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, переглянувши відеозаписи подій з камер відеоспостереження магазину, суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд в постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 521/18161/15 - ц та від 11 лютого 2019 року № 712/1936/16-ц, зробив висновок, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розмір частки кожного: .

Інститут права спільної власності характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Він оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком особам - суб`єктам відносин власності (співвласникам). Причому відносини спільної власності можуть виникати між будь-якими суб`єктами права власності - фізичними, юридичними особами, державою, територіальними громадами тощо. Суб`єкти права спільної власності, як і будь-який власник, на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном, але правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно.

Частина перша та друга статті 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Проте, як встановлено судом, співвласники не можуть домовитись про порядок користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, та наразі у вказаному приміщенні магазину здійснює підприємницьку діяльність відповідач, позивач вказаним приміщенням не користується, та з часу набуття права власності не користувався, ключів від вхідних та інших дверей не мав, що свідчить про те, що відповідач не змінював замки, тощо, з метою недопущення позивача до приміщення магазину.

Також, матеріали справи містять два висновки за результатами експертних досліджень щодо можливості розподілу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», які є суперечливими. Оскільки за висновком, який надав позивач, є можливість щодо розподілу магазину, а за іншим, який надав відповідач, неможливо визначити порядок користування приміщеннями магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» у відповідності до ідеальних часток кожного співвласника у відповідності до вимог нормативно-технічних, санітарних та протипожежних вимог.

З цього приводу сторони зауважили, що вони звернулись з іншим позовом до суду щодо поділу в натурі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та припинення права спільної часткової власності, та наразі по вказаним матеріалам призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Частина третя статті 358 ЦК України регламентує, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки не зможе забезпечити відновлення порушених прав.

Слід зауважити, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Верховний Суд в постанові від 03 лютого 2020 року по справі № 910/16236/18, зазначив, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі N 488/5027/14-ц).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт другий частини другої вказаної статті ЦПК України визначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись статтями 81, 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням магазину.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне ім`я сторін, їх місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено - 13 лютого 2023 року.

Суддя А. В. Ільяшук