Справа № 128/3379/21
Провадження № 2/127/65/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль TOYOTA AVENSIS д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 246227,00 грн. та зареєстровано на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу вказаний транспортний засіб тимчасово залишився у користуванні відповідача, проте угоди про добровільний поділ майна, що є їх спільною власністю, між ними не досягнуто.

20.08.2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 01.11.2019 року відчужила зазначений вище транспортний засіб на користь третіх осіб без його згоди. Таким чином, відчуження автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, відбулося без згоди позивача одноосібно ОСОБА_2 , підтверджує той факт, що цей договір було укладено з метою виведення даного майна зі спільної сумісної власності подружжя та з метою одноосібного привласнення майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом та просив:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб легковий автомобіль марки TOYOTA AVENSIS д.н.з. до перереєстрації на іншу особу - НОМЕР_1 , 2008 року випуску;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме 123113,50 грн. половини вартості автомобіля марки TOYOTA AVENSISд.н.з. до перереєстрації на іншу особу - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 246227,00 грн.;

- витрати пов`язані із розглядом справи покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 05.10.2022 року задоволено клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог та прийнято до провадження уточнені позовні вимоги щодо їх зменшення, а саме залишення на вирішення судом лише п.2 позовних вимог з уточненнями в частині розміру компенсації за 1/2 частку у спільному майні подружжя - половини вартості автомобіля марки TOYOTA АVENSІS, державний номерний знак до перереєстрації на іншу особу, НОМЕР_1 , 2008 року випуску, у розмірі 123061,00 грн. замість 123113,50 грн.

В судове засідання позивач не з`явився, проте його представник подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також зазначив, що клопотання від 24.01.2023 року про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу підтримує. Проти заявленого клопотання представника відповідача про приєднання до матеріалів справи належним чином засвідчених копій документів, які надані в якості додатків до клопотання, заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях, які додаються до клопотання. Просив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Також представником позивача було подано письмові пояснення, відповідно до яких заявлені позивачем уточнені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Вказаний автомобіль відповідно до вимог ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечується відповідачем. Після розірвання шлюбу в травні 2016 року спірний транспортний засіб залишився в тимчасовому користуванні відповідача, угода про добровільний поділ спільного майна, в тому числі і даного автомобіля, між сторонами не укладалася. Транспортний засіб був проданий відповідачем 01.11.2019 року без отримання згоди на те позивача. В цей час сторони проживали окремо. Виручені від продажу автомобіля кошти відповідач витратила на свої власні потреби, хоча майно було спільною сумісною власністю подружжя, тому представник позивача вважає, що з відповідача має бути стягнута на користь позивача половина вартості проданого автомобіля. Що стосується укладеного між сторонами шлюбного договору, слід зауважити, що важливою умовою шлюбного договору є те, що його положення не можуть ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, проте представник подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також просив при ухваленні рішення у справі взяти до уваги письмові пояснення.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Також представником відповідача було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого ОСОБА_2 заперечує щодо задоволення позову, в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Так, звертаючись з позовною заявою позивач просить визнати транспортний засіб спільною сумісною власністю подружжя, тобто фактично вказуючи, що між сторонами існує спір з даного приводу. В контексті наведеного та в розрізі першої позовної вимоги хочеться зауважити, що у сторін взагалі відсутній спір щодо визнання/невизнання спільною сумісною власністю визначеного в позовній заяві рухомого майна. 27.08.2011 року сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихолат О.В., який на сьогоднішній день є чинним. Так, відповідно до умов договору, спільною сумісною власністю сторін є майно, нажите сторонами під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, без різниці на ім`я якої із сторін зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Отже, укладенням цього договору, сторони здійснили врегулювання майнових відносин між собою, добровільно визначили правовий режим майна, набутого за час шлюбу та достеменно закріпили те, що зокрема, автомобіль марки TOYOTA є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, предмет спору в частині визнання рухомого майна спільною сумісною власністю відсутній, оскільки це питання врегульовано сторонами добровільно. З приводу іншої вимоги, то п. 3.4. шлюбного договору вказує на те, що у випадку розірвання шлюбу, ОСОБА_1 зобов`язується передати належну йому частину майна у спільній сумісній власності, що набувалась під час зареєстрованого шлюбу, спільній малолітній дитині ОСОБА_3 , зокрема, належну позивачу частину автомобіля марки TOYOTA, моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, 2008 року випуску. Отже, зміст вказаного правочину дає правомірні підстави стверджувати, що з моменту розірвання шлюбу позивач не може мати жодного відношення до вказаного автомобіля, частки якого з того часу належать виключно відповідачу та дитині, а відтак не має права на стягнення компенсації. Також представник зазначив, що стягнення компенсації можливе виключно за одночасного існування двох умов: укладення договору про відчуження транспортного засобу відбулось проти волі іншого із подружжя та не в інтересах сім`ї. В свою чергу, аналізуючи правовідносини між сторонами, то про волю, вільне волевиявлення позивача говорилось вже вище за текстом. Що стосується інтересів сім`ї, то після розірвання шлюбу позивач для відповідача вже перестав бути членом сім`ї. В даному випадку сім`ю складали відповідач та донька, яка мешкає з матір`ю. Таким чином, за наведених фактів вбачається, що відчуження спірного транспортного засобу відбулось виключно в інтересах дитини та на її потреби, тобто в інтересах сім`ї. Разом з тим, представник звернув увагу на потреби сім`ї, зокрема, додаткових фінансових зусиль для відповідача вимагало підтримання належного забезпечення життєдіяльності спільної доньки сторін, яка є інвалідом. При цьому, аліментів, які зобов`язувався виплачувати позивач, так і додаткових витрат, які було присуджено з позивача недостатньо для забезпечення сталого фізичного, духовного розвитку та лікування доньки. З огляду на викладене, позивачем не доведено підстави позову та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем, що є окремою підставою для відмови в позові. Представник відповідача просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Також представником відповідача було подано суду додаткові письмові пояснення по справі, які містили аналогічні пояснення викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2016 року у справі №127/3754/16-ц, яке набрало законної сили 24.05.2016 року, позов ОСОБА_1 було задоволено та розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22.07.2005 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1577 (а.с. 8).

Зі змісту вказаного вище рішення суду вбачається, що в період шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 з 15.05.2009 року є власником автомобіля марки TOYOTA, моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, 2008 року випуску (а.с. 9). Отже, вказаний транспортний засіб був придбаний в період шлюбу, за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечується сторонами.

Зазначена в договорі добровільного страхування наземного транспорту (а.с. 10) вартість спірного автомобіля в сумі 246227,00 грн. є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу.

З відповіді Територіального сервісного центру МВС №0541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 20.08.2021 року, адресованої адвокату О.Давиденко, вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 15.05.2009 року за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засібTOYOTA АVENSIS, 2008 року випуску, який 01.11.2019 року перереєстрований за іншою особою. Також зазначено, що за ОСОБА_2 транспорті засоби не зареєстровані (а.с. 11).

Відповідач відчужила спірний автомобіль без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання його згоди, що не заперечувалося сторонами в цій справі.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихолат О.В. та зареєстрований в реєстрі за №445. (а.с. 116-119). Предметом договору є врегулювання майнових відносин сторін під час перебування у шлюбі, зареєстрованого 22.07.2005 року та після його розірвання, встановлення особливого режиму майнових відносин між ними, включаючи їх майнові права та обов`язки як батьків їх малолітньої доньки ОСОБА_3 та у разі народження спільних дітей і поширюється на будь-яке майно. Усі інші питання подружнього життя, які не пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства України, моральних засад суспільства та їхнього власного розуміння. Шлюбний договір набирає чинності після його нотаріального посвідчення. Договір зберігає чинність під час перебування сторін у шлюбі та в разі розірвання шлюбу.

Так, п. 2.5.2. шлюбного договору визначено, що майно, нажите сторонами під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації є спільною сумісною власністю сторін, без різниці на ім`я якої із сторін зареєстроване рухоме або нерухоме майно.

Пунктом 3.5. шлюбного договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу ОСОБА_1 зобов`язується передати належні йому частини майна у спільній сумісній власності, що набувались під час зареєстрованого шлюбу спільній малолітній дитині ОСОБА_3 а саме: належні йому частину земельної ділянки та будинку під АДРЕСА_1 (цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, госп. Будівель і споруд; площа земельної ділянки 0,0970 га, кадастровий номер: :04:005:0009); належну йому частину гаража, що знаходиться в м. Вінниця на території Товариства власників гаражів ТВГ-6, під № НОМЕР_4 ; та належну йому частину автомобіля марки TOYOTA моделі АVENSIS 2,0L, тип авто легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , кольору сірий, 2008 року випуску. Аналогічне положення міститься і в пункті 4.7 договору.

Згідно з п. 4.1. шлюбного договору сторони у будь-який час (під час зареєстрованого шлюбу або після його розірвання) мають право здійснити поділ (виділ) майна та перевести його у режим спільної часткової або приватної власності за взаємною згодою, викладеною у відповідній формі. Поділ має бути оформлено відповідним договором про це, посвідченим нотаріально, незалежно від того, що буде предметом такого договору. Зазначене стосується і виділу окремого майна однієї сторони зі складу усього майна сторін.

Встановлений цим договором режим спільного та роздільного майна, домовленості про яких сторони дійшли у цьому договорі, підлягають врахуванню як при розподілові такого майна (грошових коштів за життя сторін, так і при оформленні спадкових прав після їх смерті (п. 7.8 договору).

Статтею 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Договори про регулювання сімейних (родинних) відносин, про які йдеться у частині другій статті 9 СК України (у тому числі й шлюбний договір - глава 10 СК України), є цивільно-правовими договорами, щодо яких норми сімейного законодавства визначають лише окремі особливості правового режиму.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умови шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України, у випадках договірного регулювання сімейних відносин, повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, умовами шлюбного договору встановлено поділ майна подружжя у разі розірвання шлюбу.

Так, п. 4.1. шлюбного договору містить застереження щодо поділу майна, за взаємною згодою та викладеною у відповідній формі. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів з приводу оформлення їх згоди відповідним договором та посвідчення його нотаріально. Таким чином, позивач, будучи власником частини спірного транспортного засобу, не вчинив жодних дій щодо його добровільного поділу, зокрема нотаріального укладення договору. Отже, наразі ОСОБА_1 залишається його співвласником, а звернення до суду з цим позовом свідчить про існування між сторонами спору щодо поділу майна подружжя. З огляду на це, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача відносно того, що з моменту розірвання шлюбу позивач не може мати жодного відношення до вказаного автомобіля та його права не порушені.

Докази надані стороною відповідача в обгрунтування заперечення позовних вимог: судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дитини; рішення суду про стягнення компенсації додаткових витрат на дитину; квитанцій про придбання одягу, комп`ютерної техніки, суд не бере до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору. Придбання речей здійснено на розсуд відповідача, а з наданих квитанцій не вбачається можливим встановити кому саме вони придбавались та джерело походження витрачених на них коштів.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, викладене у відзиві на позовну заяву про те, що ОСОБА_2 здійснила реалізацію автомобіля для забезпечення потреб сім`ї, оскільки причина продажу відповідачем спірного транспортного засобу значення не має.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч 1. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, відповідно до Звіту про оцінку майна, складеного на замовлення представника позивача, ринкова вартість КТЗ маркиTOYOTA моделі АVENSIS, легковий, седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , 2008 року випуску, станом на 12.07.2022 року (дату оцінки) складає 246122,00 грн. (а.с. 63-71).

Слід відзначити, що позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого нею транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростувала визначений у Звіті про оцінку майна розмір ринкової вартості спірного майна.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від від 09.12.2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження дійсної вартості спірного транспортного засобу та не спростовано належними доказами визначений висновком експерта розмір його вартості та правом ініціювання перед судом призначення відповідної експертизи для з`ясування таких обставин відповідач не скористалася.

Судом встановлено, що сторони придбали автомобіль TOYOTA АVENSIS 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 . Тому, суд дійшов висновку, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у наведеній вище постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надала, суд дійшов висновку про задоволення позову.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1231,14 грн. (а.с. 1, 19). Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог, сума в розмірі 1230,61 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Інша частина судового збору (0,53 грн.) є переплатою та підлягає поверненню позивачу.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн., то вона підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог.

До суду, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання правової допомоги №б/н від 08.06.2021 року укладеного з адвокатом Давиденко О.С. (а.с. 13), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Давиденко О.С. (а.с. 14), ордер щодо представництва інтересів позивача адвокатом Давиденко О.С. (а.с. 15), рахунок на оплату №1 від 03.12.2021 року на суму 8000,00 грн., який містить перелік наданих послуг та їх вартість (а.с. 16), ордер щодо представництва інтересів позивача адвокатом Байдаком В.Г. (а.с. 59), договір про надання професійної правничої допомоги №8 від 23.02.2022 року укладеного з адвокатом Байдаком В.Г. (а.с. 182), акт виконаних робіт від 24.01.2023 року по договору про надання професійної правничої допомоги №08 від 23.02.2022 року, який містить перелік наданих послуг та кількість витраченого адвокатом часу (а.с. 179), квитанцію на оплату правничої допомоги №19 від 23.02.2022 року на суму 5000,00 грн. (а.с. 180).

Представником відповідача не надано суду жодного належного та допустимого доказу щодо неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу.

Згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги №8 від 23.02.2022 року, розмір гонорару за правову допомогу адвоката відповідно до даного договору визначається за домовленістю між адвокатом і клієнтом та становить 5000,00 грн. за виконання доручення, які клієнт сплатив в день укладення договору.

Слід відзначити, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 910/12876/19 від 07.07.2021 року.

Судом встановлено, що дані витрати понесені з розглядом цієї справи, витрати є фактичними, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про правову допомогу), справа має для позивача важливе значення. Тому, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та доведеним, відтак підлягає стягненню у повному обсязі з відповідача на користь позивача, у зв`язку із задоволенням позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 69, 70, 71 СК України, п.п. 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя, а саме 123061,00 грн. (сто двадцять три тисячі шістдесят одна гривня 00 коп.) половини вартості автомобіля марки TOYOTA AVENSIS державний номерний знак до перереєстрації на іншу особу - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 246122,00 грн. (двісті сорок шість тисяч сто двадцять дві гривні 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 1230,61 грн. (одна тисяча двісті тридцять гривень 61 коп.) та витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 13000,00 грн. (тринадцять тисяч гривень 00 коп.).

Повернути ОСОБА_1 переплачену суму судового збору в розмірі 0,53 грн. (нуль гривень 53 коп.)

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст рішення суду складено 13.02.2023 року.

Суддя: