Справа № 2-2424/11
Провадження №6/932/185/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.

при секретарі судового засідання - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», заінтересовані особи - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну стягувача по виконанню рішення, -

В С Т А Н О В И В:

28.08.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», заінтересована особа Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», боржники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну стягувача по виконанню рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 року зазначена справа передана в провадження судді Кудрявцевій Т.О.

Ухвалою від 28.08.2023 року відкрито провадження у справі за вказаною заявою, призначено судове засідання по розгляду заяви.

На адресу суду надійшли письмові заперечення боржника ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 , в яких вони просили відмовити заявнику в задоволені заяви про заміну стягувача по виконанню рішення суду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, подали письмові клопотання, у яких просили розгляду заяви про заміну стягувача по виконанню рішення суду провести за їх відсутності.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши заяву, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-2424/11, суд дійшов висновку про те, що заява про заміну стягувача по виконанню рішення задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що 15.03.2011 року Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська у цивільній справі № 2-2424/11 ухвалено рішення, відповідно до змісту якого позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, м. Харків) з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) солідарно 644 159 гривні, еквівалентних 81 282 доларам США основного боргу, 58 974 гривні 20 коп., еквівалентних 7 441 доларам 54 центам США боргу з процентів, 2 937 гривень 58 коп. пені, а разом -706 070 гривні 78 коп.; стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»(, м. Харків) з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), з кожного окремо, відшкодування справленого судового збору по 850 гривень та оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 60 гривень.

Вбачається, що 08.12.2011 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватну нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за №2949, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 перейшли до нового кредитора, а саме ПАТ «Дельта Банк».

13.05.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та Заявником було укладено договір про відступлення прав вимоги №2245/К (далі Договір №2245/К), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за №682, у відповідності до умов якого права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 перейшли до нового кредитора, а саме заявника.

Відповідно до п.1 Договору №2245/К про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за №682, за цим Договором в порядку та на умовах визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №4 до цього Договору, надалі за тестом Боржники, включаючи право вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту(овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом «Основні договори», надалі за текстом Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

З огляду на це, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» посилається у заяві на те, що він є новим кредитором за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 р. та, як наслідок, з огляду на вимоги ст. 442, ч. 1 ст. 512, ст. 514 та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» просив суд замінити стягувача по виконанню рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15.03.2011 р. по справі № 2-2424/11 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, м. Харків) на Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (пр. Степана Бандери, буд.28-А, м. Київ, 04073, ).

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

В свою чергу, висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій зазначено, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги, як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів.

Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

При цьому Велика Палата Верховного Суду резюмувала, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

В свою чергу, відповідно до п.1 Договору №2245/К, в порядку та на умовах визначеним цим договором, ПАТ «Дельта Банк» (за договором Банк) відступає Заявнику (за договором Новий кредитор) належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів зазначених в додатку №1 до договору за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави.

Таким чином, як вбачається зі змісту Договору №2245/К, останній за своєю правовою природою є саме договором факторингу, оскільки за ним передається право грошової вимоги, як такої, строк платежу за якою настав та похідних від них майнові вимоги.

Згідно п.2 Договору №2245/К Новий кредитор набуває права кредитора за основними договорами в день укладення Договору №2245/К, але в будь-якому разі не раніше отримання Банком грошових коштів, відповідно до п.4 цього Договору.

Пунктом 4.1 Договору №2245/К встановлено, що за відступлення права вимоги за договором Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти в сумі 13 635 714,30 грн (тринадцять мільйонів шістсот тридцять п`ять тисяч чотириста сорок гривень 87 коп.) .

Водночас, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначалося вище, пунктом 2 Договору №2245/К передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за даним договором відповідно до розділу 4 цього Договору.

В той же час, до матеріалів справ не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором №2245/К, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором №2245/К.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази виконання сторонами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами №2949 від 08.12.2011 р., саме на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» і набув право передати вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0, договором іпотеки №0/0/З та договором поруки №0/П від 25.04.2008.

Відповідно до ч.1 першої ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно зі ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Положенням ч. ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження (постанова Верховного Суду від 23.07.2019 N 905/1976/16).

Натомість, в матеріалах справи не міститься жодного та належного доказу, що до нього у встановлений законом порядок та спосіб перейшли права за договором про надання споживчого кредиту №0, а отже заявник не може бути процесуальним правонаступником ПАТ «УКРСИББАНК», яким укладались означені договори, а у суду відсутні будь-які правові підстави, для заміни сторони по виконанню рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15.03.20211 року по цивільної справи № 2-2424/11.

Вказаний висновок співпадає з правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року по справі № 916/2286/16.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суд.

Додатково суд звертає увагу, що рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, по виконанню якого заявник просить замінити сторону, ухвалене судом ще 15.03.2011 року.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України (в редакції чинній на момент проголошення рішення) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом».

Згідно ч.1. ст.294 ЦПК України (в редакції чинній на момент проголошення рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення».

В силу положень ч.2 ст.368 ЦПК України (в редакції чинній на момент проголошення рішення) за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом».

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції, яка діяла станом на 31.10.2021 р, тобто на момент звернення представника ПАТ «Дельта Банк» з заявою до суду про видачу виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом».

Як зазначалося вище, питання процесуального правонаступництва врегульовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Водночас відповідно до ст. 55 ЦПК України, яка визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу.

Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення.

При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має бути направлене на фактичне остаточне поновлення порушеного права особи, яка звернулась до суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Окреслене завдання включає в себе як своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, так і досягнення мети ефективного захисту порушених прав шляхом своєчасного та ефективного виконання судового рішення.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва.

Верховний Суд, в постанові від 13.09.2023 р. у справі № 2-170/2010 (провадження № 61-465св23), зазначив наступне: «Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заміна сторони виконавчого провадження можлива у разі встановлення наявності відкритого виконавчого провадження, в якому ставиться таке питання.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, вказав, що по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Заміна сторони правонаступником може відбуватися, як при відкритому виконавчому провадженні, так і за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Однак такі висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) та від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20).

З урахуванням висновків, викладених у цій постанові, судове рішення апеляційного суду підлягає зміні шляхом виключення висновків про те, що заміна сторони правонаступником може відбуватися, зокрема, за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу».

Враховуючи, що сформульована в заяві проблематика стосовно реалізації прав заявника як сторони у справі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в контексті пред`явлення до виконання виконавчого документа та здійснення виконавчого провадження.

Саме з точки зору такої процесуальної мети має розглядатись процесуальне правонаступництво у справі.

В свою чергу, заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва з метою реалізації правонаступником рішення у виконавчому провадженні, без розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, позбавлене процесуальної мети.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

За відсутності підстав реалізації такого права в межах виконавчого провадження, досягнення цієї процесуальної мети неможливе.

Тому разом із заявою щодо правонаступництва у закритому (не відкритому) виконавчому провадженні заявник має здійснювати процесуальні дії, спрямовані на відновлення (відкриття) виконавчого провадження, а суд має оцінювати це в комплексі.

При цьому слід зазначити, що в матеріалах справи наявна заява за підписом представника ПАТ «Дельта Банк» від 31.10.2012 року, у якій останній зазначає, що рішенням суду позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені 15.03.2011 р. та, як наслідок, просить від суду надати копію рішення та виконавчі листи по вищевказаній цивільній справі для послідуючого виконання судового рішення.

Натомість заявник в заяві взагалі не повідомляє жодних відомостей щодо будь-яких дій, вчинених ПАТ «УкрСиббанк» або ПАТ «Дельта Банк» або безпосередньо заявником, направлених на фактичне виконання рішення, яке набрало законної сили.

Зокрема, в заяві відсутні відомості щодо видачі виконавчих документів, на підставі рішення, строку їх пред`явлення, факту пред`явлення цих документів до органів державної виконавчої служби, результат вчинення виконавчих дій тощо. Заявник виключно обмежився тим, що зазначив про те, що виконавче провадження з виконання рішення не відкрито.

Суд звертає вагу, що в силу приспів ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, кінцевий строк пред`явлення такого виконавчого документа минув більш ніж 12 (дванадцять) років тому.

Так само, Заявник не ставить питання щодо поновлення строків для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а також не повідомляє підстав, з яких вказаних строки було порушення. Вказане унеможливлює досягнення процесуальної мети процесуального правонаступництва в справі.

Варто зауважити, що така правова позиція кореспондується зі сталою судовою практикою. Так, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі коли заява про заміну сторони подана після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі неможливості виконання судового рішення за відсутності підстав для поновлення строків для виконання наказу суду (виконавчого листа) або якщо судове рішення не підлягає виконанню у примусовому порядку через органи виконавчої служби, правонаступник не може бути замінений у виконавчому провадженні, яке не здійснюється.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що у разі закінчення виконавчого провадження заявник, що звертається із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, повинен поставити перед судом питання щодо відновлення виконавчого провадження (оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження). За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження немає і підстави для процесуального правонаступництва. Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом із питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання немає і підстави для процесуального правонаступництва.

Також заявник у заяві посилається на вимоги ст. 442 ЦПК України та зазначає, що положення цієї застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. Водночас, суд критично відноситься до відповідні твердження заявника з огляду на таке.

Так, Верховний Суд, в постанові від 13.09.2023 у справі № 2-170/2010 (провадження № 61-465св23), зазначив наступні висновки: «Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заміна сторони виконавчого провадження можлива у разі встановлення наявності відкритого виконавчого провадження, в якому ставиться таке питання. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, вказав, що по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Заміна сторони правонаступником може відбуватися, як при відкритому виконавчому провадженні, так і за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Однак такі висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) та від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20).

З урахуванням висновків, викладених у цій постанові, судове рішення апеляційного суду підлягає зміні шляхом виключення висновків про те, що заміна сторони правонаступником може відбуватися, зокрема, за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу».

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення заяви про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача по виконанню рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 260, 442 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», заінтересовані особи - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну стягувача по виконанню рішення, - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повного тексту ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева