Справа №490/1838/22 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О. А.
Провадження №22-ц/812/115/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О. М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

прокурора Довбні В. Г.,

представника Державної казначейської служби України Хмельницького В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О. А. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду в сумі 4 830 951,19 грн.

Зазначений позов вона обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що 17 грудня 2015 року рішенням Первомайської міської ради Миколаївської області її було затверджено на посаді заступника Первомайського міського голови по комунальній власності, земельних відносинах та архітектурних питаннях виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області.

З 22 січня 2016 року позивача було наділено обов`язками з контролю у сфері містобудування, архітектури, комунальної власності та земельних питань, в тому числі й з питань розміщення рекламних конструкцій на території міста, що вимагало підготовки матеріалів до засідання виконавчого комітету ради.

Позивач вказувала, що 31 липня 2017 року до УСБ України в Миколаївській області звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , який зазначав, що вона вимагала в нього 25 000 грн за сприяння у розміщенні зовнішніх рекламних конструкцій. У зв`язку з чим він просив вжити щодо неї необхідні заходи.

На підставі цієї заяви цього ж дня були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.368 КК України та розпочато кримінальне провадження №0000321 (у 2020 році обвинувачення було змінено на ч.1 ст.190 КК України).

18 вересня 2017 року її було затримано правоохоронними органами у службовому кабінеті, а також проведено обшук в межах кримінального провадження.

20 вересня 2017 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу в сумі 400 000 грн.

21 вересня 2017 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва позивача було відсторонено від посади.

11 жовтня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України та виправдано через недоведеність наявності у її діях складу кримінального правопорушення.

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2021 року виправдувальний вирок залишив без змін.

Верховний Суд ухвалою від 10 грудня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

Посилаючись на те, що її кримінальне переслідування було незаконним, позивач просила відшкодувати їй: 1) середній заробіток за час її відсторонення від посади за період з 21 вересня по 17 листопада 2017 року (57 днів) в сумі 25 118,19 грн; 2) моральну шкоду за період з 31 липня 2017 року (день внесення відомостей до реєстру) до 10 грудня 2021 року (ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження) у сумі 4 690 833 грн, яка складається з моральних страждань за період внесення відомостей за кримінальним провадженням до Єдиного реєстру досудових розслідувань до відмови у відкритті касаційного провадження в сумі 3 380 000 (52 місяці х 6500 грн х 10 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди), моральної шкоди, завданої в результаті застосування запобіжного заходу, а саме тримання під вартою у період з 18 по 22 вересня 2017 року в сумі 16 250 грн (6500 грн х 15 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди)/30 х 5 днів), моральної шкоди в результаті застави у період з 20 вересня по 17 листопада 2017 року в сумі 100 533 грн (6500 грн х 8 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди)/30 х 58 днів), моральної шкоди, завданої запобіжним заходом у вигляді домашнього арешту у період з 11 жовтня по 18 грудня 2017 року в сумі 147 333 грн (6500 грн х 10 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди)/30 х 68 днів), моральної шкоди, завданої в результаті відсторонення від посади у період з 21 вересня по 17 листопада 2017 року в сумі 73 667 грн (6500 грн х 5 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди)/30 х 68 днів), моральної шкоди, завданої арештом майна у період з 27 вересня 2017 року по 02 листопада 2021 року в сумі 973 050 грн (6500 грн х 3 коефіцієнт, обраний як достатній для визначення суми компенсації заподіяної шкоди)/30 х 1497 днів; 3) витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 115 000 грн, яка складається з витрат на представництво у суді першої інстанції в сумі 85 000 грн та представництво у суді апеляційної інстанції в сумі 30 000 грн.

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що заявлені позивачем до відшкодування суми є завищеними.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З Держави Україна на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями чи бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури, 25 118,19 грн в рахунок відшкодування втраченого заробітку внаслідок вказаних незаконних дій, а також витрати на правничу допомогу, надану під час кримінального провадження в сумі 115 000 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази вказують на наявність в неї права на відшкодування шкоди, завданої її кримінальним переслідуванням. Суд зазначав, що заявлені позивачем суми відшкодування втраченого заробітку та витрат на правничу допомогу є повністю доведеними, а тому підлягають відшкодуванню Державою на користь позивача у повному обсязі. Що ж стосується моральної шкоди, то суд констатував, що відповідно до вимог цивільного законодавства мінімальна сума цієї шкоди не може бути меншою, ніж 312 600 грн. Але, враховуючи у сукупності усі негативні наслідки, які настали для позивача в результаті незаконних дій правоохоронних органів, суд вважав, що справедливою сумою відшкодування буде 1 000 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, заявник вказував, що судом першої інстанції не враховано засад розумності, виваженості та справедливості під час визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, а також не було взято до уваги положення п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. №1774-VIII, які передбачають, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом (01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць (з 01 січня 2022 року 2393 грн, з 01 липня 2022 року 2508 грн, з 01 грудня 2022 року 2589 грн).

Також апелянтом зауважено на тому, що визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за відсторонення від роботи, суд першої інстанції не зазначив, що із стягнутої суми підлягають ще відрахуванню податки та збори.

Що ж стосується витрат на правничу допомогу, відповідачем наголошено на тому, що належними та допустимими доказами не підтверджено їх фактичне перерахування.

Позивачем через представника ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 10 квітня 2006 року ОСОБА_1 була депутатом Первомайської міської ради Миколаївської області (т.2 а.с.1-4, 6-14).

З 2010 року вона обіймала посаду заступника Первомайського міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради по комунальній власності, земельних відносинах та архітектурних питаннях.

31 липня 2017 року до УСБ України в Миколаївській області звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , який зазначав, що вона вимагала в нього 25 000 грн за сприяння у розміщенні зовнішніх рекламних конструкцій. У зв`язку з чим він просив вжити щодо неї необхідні заходи.

На підставі цієї заяви цього ж дня були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.368 КК України та розпочато кримінальне провадження №0000321 (у 2020 році обвинувачення було змінено на ч.1 ст.190 КК України).

Ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Миколаївської області від 03.08.2017 у вказаному кримінальному провадженні за клопотанням прокурора було надано дозвіл строком на 60 днів на проведення негласних слідчих дій.

18 вересня 2017 року її було затримано правоохоронними органами у службовому кабінеті, а також проведено обшуки в кабінеті та за місцем проживання, під час яких виявлено та вилучено майно.

19.09.2017 р. позивачці повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

20 вересня 2017 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу в сумі 400 000 грн.

21 вересня 2017 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва позивача було відсторонено від посади на строк до 18 листопада 2017 року. З 20 листопада 2017 року позивач продовжила виконувати обов`язки заступника міського голови на підставі розпорядження Первомайського міського голови.

11 жовтня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

19 вересня 2017 року, 10 березня 2021 року та 11 червня 2021 року між позивачем та адвокатом Бурдинським С. І. було укладено договори про надання правової допомоги у кримінальному провадженні №0000321 з гонораром у 115 000 грн. Актами від 22.02.2022 та прибутковими касовими ордерами підтверджено факт надання вказаної допомоги на зазначену суму .

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України та виправдано через недоведеність наявності у її діях складу кримінального правопорушення.

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2021 року виправдувальний вирок залишив без змін.

Верховний Суд ухвалою від 10 грудня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

З листа Комунального підприємства «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 28.01.2022 випливає, що ОСОБА_1 з 2017 по 2019 роки неодноразово перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом гострий бронхіт, гіпертонічна хвороба ІІ ст., високий ризик, пневмонія. Також зазначено, що вона перебуває на обліку у лікаря ендокринолога з діагнозом дифузно-вузловий зоб.

Згідно з наявними у матеріалах справи доказами про особу позивача знімалися сюжети на телеканалах, публікувалися статті, які висвітлювали перебіг кримінального провадження, депутати Первомайської міської ради на сесіях закликали міського голову відсторонити ОСОБА_1 від виконання обов`язків заступника міського голови на період здійснення досудового розслідування.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області середній заробіток ОСОБА_1 за період з жовтня 2016 р. по вересень 2017 р. становив 13 657,62 грн.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (стаття 3 Закону).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14 зазначила, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі №817/893/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведеного дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є правильним.

Колегія суддів погоджується з його висновками щодо сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги та визначенням суми втраченого заробітку без зазначення відрахування з неї податків та обов`язкових платежів.

Апелянтом у суді першої інстанції не заявлялося заперечень щодо неспівмірності витрат зі складністю справи, виконаних робіт адвокатом, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Надані позивачем докази доводять суми понесених нею витрат на професійну правничу допомогу та обсяг, виконаних робіт адвокатом. Сплачені позивачем витрати повністю узгоджуються з умовами укладеного нею договору з адвокатом та виконаними ним роботами.

Отже, суд обґрунтовано стягнув на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Визначення судом до стягнення на користь позивача середнього заробітку за час відсторонення від роботи без віднімання сум податків та зборів не протирічить діючому законодавству. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином рішення суду у цій оскаржуваній частині також є правильним.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду щодо суми нарахування моральної шкоди, оскільки він, на думку колегії суддів, не у повній мірі відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Колегія суддів констатує, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом з 18 вересня 2017 року до 14 вересня 2021 року, чим їй було завдано моральних втрат, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації життя. Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивач нетривалий період часу перебувала під вартою, мала домашній арешт у нічний час, продовжувала працювати увесь вказаний період на посаді, яку займала до початку кримінального переслідування.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відшкодуванню позивачу підлягає сума, виходячи з вимог ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на 1 жовтня 2022 року складав 6700 грн.

З огляду на зазначене розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягав стягненню з держави на користь позивача становив 320 930 грн (47 місяців 27 днів х 6700 грн).

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки з цього приводу, його рішення в указаній частині підлягає зміні в бік зменшення суми відшкодування позивачу моральної шкоди до 320 930 грн.

Аргументи Державної казначейської служби України про те, що судом при вирахуванні суми моральної шкоди повинен братися до уваги пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 17 січня 2020 року у справі №366/2027/18, від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17, від 11 березня 2020 року у справі №295/5199/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 464/6418/16-ц.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2022 року змінити в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна про стягнення моральної шкоди, зменшивши розмір відшкодування з 1 000 000 грн до 320 930 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 11 січня 2023 року.