Ухвала

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 726/432/20

провадження № 61-82ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину у цьому майні,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину в цьому майні.

В обґрунтування позову зазначав, що сторони у період з 28 вересня 2002 року по 06 березня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 06 березня 2012 року (справа № 2-154/2012). 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відсоток готовності якого складав 56%. Згідно із умовами договору право власності на відчужуваний будинок переходило до ОСОБА_3 із покладенням на неї обов`язку в тримісячний термін виготовити документи на право користування земельною ділянкою та переоформити дозвіл на проведення будівельно-монтажних робіт у міській інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю та зареєструвати цей договір після здачі в експлуатацію будинку в Чернівецькому комунальному БТІ. Вказане положення включено до договору згідно з рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08 квітня 2003 року № 260/8. Кошти на придбання вказаного незавершеного будівництвом житлового будинку у розмірі 35 517,00 грн були в розпорядженні подружжя у зв`язку із продажем ним 13 лютого 2003 року 1/3 частини належної йому квартири, яка перейшла йому у спадок 13 серпня 2002 року.

На підтвердження укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку свідчить договір завдатку від 22 березня 2003 року, за умовами якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_4 , ОСОБА_5 завдаток у розмірі 1 000,00 дол. США на доказ укладення та забезпечення виконання договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку із земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , у рахунок належних до сплати 11 000,00 дол. США.

Земельна ділянка, яка була складовою договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, належним чином оформлена 24 лютого 2009 року, їй присвоєно кадастровий номер :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

На день подання позову незавершений будівництвом будинок складається із: цокольного поверху загальною площею - 124,8 кв. м; першого поверху - загальною площею - 125,4 кв. м (60,8 кв. м житлова); другого поверху - загальною площею - 132,8 кв. м (67,1 кв. м житлова). Усього по будинку: загальна площа 383 кв. м (127,9 кв. м житлова).

У період з квітня 2004 року по жовтень 2010 року на земельній ділянці самовільно збудовано гараж, вигрібну яму та огорожу. Згідно із висновком експерта від 05 вересня 2016 року сукупна вартість майна колишнього подружжя становить 2 222 354,00 грн (без врахування ПДВ).

З кінця 2010 року подружжя не проживає однією сім`єю. Вказував, що позбавлений можливості провести державну реєстрацію незавершеного будівництвом будинку, оскільки титульним володільцем як земельної ділянки, так і об`єкта незавершеного будівництва є відповідачка, і виключно вона може завершити процедуру реєстрації об`єкта нерухомості.

Ураховуючи викладене просив суд: визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя його та ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1 га, з кадастровим номером :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачною будівництва, а також будівельні матеріали та приладдя, використані у створенні об`єктів незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «А», загальною площею - 132,8 кв. м (з них 67,1 кв. м - житлова); гаража літ. «Б»; вигрібної ями № 2 та огорожі № 3, вартістю 2 222 354,00 грн, що розташовані на АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину будівельних матеріалів та приладдя, використаних у створенні об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку, що розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівців від 01 грудня 2020 року у позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1 га, з кадастровим номером :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачною будівництва, що розташована на АДРЕСА_1 Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будівельні матеріали та приладдя, використані у створенні об`єктів незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «А», загальною площею 132,8 кв. м (з них 67,1 кв. м - житлова), гаража літ. «Б», вигрібної ями № 2 та огорожі № 3, загальною вартістю 2 222 354,00 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га, з кадастровим номером :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що розташована на АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та приладдя, використаних у створенні об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку: літ. «А», загальною площею 132,8 кв. м (з них 67,1 кв. м - житлова), гаража літ. «Б», вигрібної ями № 2 та огорожі № 3, загальною вартістю 2 222 354,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця таке будівництво, а тому дійшов висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, необхідно визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 01 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

29 грудня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, в якій сформульований висновок щодо переривання строків позовної давності, а також Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 183/2762/19.

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 Верховний Суд оцінює критично, оскільки за даними Єдиного державного реєстру судових рішень інформація про прийняття Великою Палатою Верховного Суду 07 липня 2020 року будь-якої постанови у справі № 712/8916/17 відсутня. Натомість наявна інформація про прийняття Верховним Судом 13 червня 2019 року постанови у справі № 712/8916/17, предметом позову якої є стягнення боргу за спожиту теплову енергію, а тому правовідносини у цій справі не є подібними до справи, про перегляд якої подано касаційну скарга.

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову від 23 червня 2021 року у справі № 183/2762/19, не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у вказаній справі правовідносини також не є подібними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 183/2762/19 судами вирішувався спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а отже, висновки у цій справі не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, у справі № 726/432/20, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину у цьому майні повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак