Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 751/4400/21

провадження № 61-4717 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: Державна казначейська служба України, Київська міська прокуратура, Головне управління національної поліції м. Києва;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2021 року у складі судді Маслюк Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А.,

Шарапової О. Л.;

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління національної поліції м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування і прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 жовтня 2015 року в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000170 відносно нього проводились негласні слідчо-розшукові дії, обшуки, накладався арешт, в тому числі, на майно.

05 листопада 2015 року його незаконно затримано та ніч він провів у приміщенні Дніпровського районного управління Національної поліції України замість ізолятора тимчасового тримання, що обслуговує територію м. Києва, де йому було повідомлено про підозру за частиною третьою статті 368 КК України.

06 листопада 2015 року слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва щодо нього обрана міра запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який було продовжено до 01 лютого 2016 року.

13 листопада 2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва його відсторонено від посади начальника відділу систем управління і стандартизації ДП «Чернігівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Чернігівстандартметрологія») строком до 31 грудня 2015 року. 05 січня 2016 року під тиском він вимушений був написати заяву за власним бажанням про переведення на посаду провідного фахівця того ж відділу, тобто на більш нижчу посаду.

27 січня 2016 року йому повідомлено про нову підозру за частиною першою статті 366 та частиною третьою статті 368 КК України.

У подальшому за результатами досудового розслідування було складено та направлено до суду обвинувальний акт.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2020 року його визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 07 червня 2021 року вищевказаний вирок залишено без змін.

Отже, він перебував під слідством та судом з 28 жовтня 2015 року до 07 червня 2021 року - 67 місяців та 10 днів.

Зазначав, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування і суду йому завдано моральну шкоду, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, що призвело до негативних змін у його здоров`ї.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку з Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на свою користь 606 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 450 000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_1 , відносно якого постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши тривалість перебування позивача під слідством та судом з 05 листопада 2015 року (повідомлення про підозру) до 19 січня 2021 року (набрання законної сили виправдувальним вироком), що загалом становить 62 місяці 14 днів, характер і обсяг страждань, яких позивач зазнав внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом; тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, слідчо-розшукові дії, арешт майна; вид запобіжного заходу (домашній арешт), а також відсторонення позивача від посади та перебування його на лікуванні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 450 000 грн.

Відхиляючи доводи Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин, суди виходили із того, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, при цьому саме Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2022 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказував, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14; постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 751/4400/21 із Новозаводського районного суду м. Чернігова.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що Державна казначейська служба України жодних прав та законних інтересів позивача не порушувала, за своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних взаємовідносин. При цьому зазначала, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними, винними діями відповідача.

Визначений судами розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди, належними та допустимими доказами не доведено.

Також звертала увагу суду, що при здійсненні досудового розслідування відсторонення від посади не проводилось. Відсутні докази на підтвердження, того, що слідчі дії вплинули на роботу позивача.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційні скарги

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права; оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 лютого 2016 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 Анпілоговою Б. Ю. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000170 відносно ОСОБА_1 , який обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною третьою статті 368 КК України (а. с. 14-54, т. 1).

За результатами розгляду кримінального провадження

№ 0000170 Дніпровський районний суд м. Києва вироком

від 20 червня 2020 року визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною третьою статті 368 КК України; виправдав ОСОБА_1 за частиною першою статті 366, частиною третьою статті 368 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим

(а. с. 55-92, т. 1).

Відповідно до указаного вироку, в рамках досудового розслідування

у кримінальному провадженні № 0000170 відносно ОСОБА_1 з 28 жовтня 2015 року проводились негласні слідчо-розшукові дії, обшуки, накладався арешт, в тому числі, на майно позивача; 05 листопада 2015 року о 12 год 43 хв ОСОБА_1 затримано та повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, а 27 січня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною третьою статті 368 КК України; ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем проживання та покладенням обов`язків відповідно до частини п`ятої статті 194 КПК України, строк дії якого ухвалою слідчого судді від 30 грудня 2015 року було продовжено; ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника відділу систем управління і стандартизації ДП «Чернігівстандартметрологія» у межах двох місяців.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 07 червня 2021 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2020 року залишено без змін (а. с. 93-113, 114-117, т. 1).

Згідно довідки ДП «Чернігівстандартметрологія» від 17 червня 2021 року № 525/02-08, ОСОБА_1 працює на вказаному підприємстві з 01 березня 2004 року; посадовий оклад ОСОБА_1 станом на 04 січня 2016 року на посаді начальника відділу систем управління і стандартизації складав 6 000 грн, станом на 05 січня 2016 року на посаді провідного фахівця із сертифікації відділу систем управління і стандартизації - 4 160 грн, станом на 17 червня 2021 року на посаді провідного фахівця із сертифікації відділу стандартизації та оцінки відповідності - 10 600 грн (а. с. 118, т. 1).

Відповідно до виписного епікризу № 4643 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КПН «Чернігівська ЦРЛ» з 23 липня 2021 року до 30 липня 2021 року (а. с. 238, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають не в повній мірі.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що внаслідок повідомлення про підозру, затримання, проведення обшуку, застосування запобіжного заходу, порушення звичайних життєвих зв`язків позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановленого щодо нього виправдувального вироку суду.

Суди правильно виходили із того, що період перебування позивача під слідством і судом слід визначати з урахуванням положень статті 532 КПК України. 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року залишено без змін вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року, яким позивача виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першої статті 366, частиною третьою статті 368 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим; вирок суду про визнання невинуватим позивача у вчиненні злочину набрав законної сили 19 січня 2021 року.

Таким чином період перебування позивача під слідством та судом складає 62 місяці 14 днів, а саме з 05 листопада 2015 року по 19 січня 2021 року, який правильно визначено судами попередніх інстанцій. З моменту набрання вироком суду законної сили будь-які обмеження прав позивача були припинені, і позивач отримав можливість для відновлення попереднього стану.

З метою визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди має застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції - 6 000 грн.

Отже гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить 375 000 грн.

При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача, взявши до уваги час перебування позивача під слідством та судом, дійшов висновку, що необхідною і достатньою є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 450 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судами попередніх інстанцій розміром відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдано душевних страждань, його звичайний спосіб життя було порушено, погіршився стан здоров`я.

Враховуючи встановлені судами обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (62 місяці 14 днів), запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на три місяці, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, відсторонення від посади строком на два місяці, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 375 500 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

З огляду на зазначене, судові рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягають зміні.

Посилання Державної казначейської служби України у касаційній скарзі на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди необхідно змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 450 000 грн до 375 000 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 450 000 грн до 375 000 грн (триста сімдесят п`ять тисяч гривень).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта