ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1172/21

Провадження № 22-ц/4820/66/23

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 679/1172/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2022 року ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені і за дорученням якої діє відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Фонд комунального майна м. Нетішин про визнання частково недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на житло.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати частково недійсною та скасувати приватизацію квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати частково недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на житло від 19 січня 2000 року, видане Хмельницькою АЕС в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну власність вказаної квартири.

На підтримання заявлених позовних вимог позивач вказував, що в серпні 2021 року йому стало відомо, що 19 січня 2000 року його батьки з невідомих йому причин приватизували квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого, він став одним з співвласників вказаної квартири. Позивач вважав, що його участь у приватизації нерухомого майна, а саме вказаної квартири. є незаконною, оскільки приватизація нерухомого майна проводилась без його згоди, виключно за рішенням його батьків.

Позивач зазначав, що станом на 2000 рік коли відбулась приватизація нерухомого майна він був відсутній у м. Нетішин, так як з 25 липня 1999 року вступив до лав Збройних сил України, де несе служу по даний час. У період із 25.07.1999 року по 31.10.2003 року був курсантом ХІЛ ВПС м. Харків, тому з батьками на той період часу час не було змоги спілкуватися. Таким чином, його батьки, даючи згоду на приватизацію квартири від його імені, фактично позбавили права прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатись правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому. Отже, вищевказані обставини позбавляють позивача можливості реалізувати право передбачене розд. І ч.4 Наказу Міністерства оборони України № 380 31.07.2018 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», а саме: військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Апелянт вказує, що 19 січня 200 року його батьки з невідомих йому причин приватизували кватиру АДРЕСА_1 , при цьому проти його волі включили його у приватизацію цієї квартири. Даючи згоду за нього його батьки позбавили його права після прийняття участі у цій приватизації на отримання ним житла за власним вибором у майбутньому, апелянт наголошує, що він особисто згоду на приватизацію на давав, оскільки в той час він взагалі був у місті Харкові де навчався та проходив військову службу. Тобто незаконна приватизація порушила його конституційній права як громадянина, а також його законні права як військовослужбовця.

Тому, з огляду на доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 25 лютого1998 року по 28 квітня 2004 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

Згідно довідки № 50 від 21 грудня 1999 року про склад сім`ї в квартирі АДРЕСА_1 , кв. було зареєстровано: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

21 грудня 1999 року до керівника органу приватизації подано заяву про передачу у приватну спільну власність вказаної квартиру, заява підписана повнолітніми на той час членами сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Розпорядженням органу приватизації від 17 січня 2000 року, задоволено заяву про передачу у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 , та на підставі вказаного розпорядження видано свідоцтво про право власності.

На підставі даного Свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2000 року, виданого Хмельницькою АЕС, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної, сумісної власності всім членам сім`ї, в тому числі і ОСОБА_1 в рівних частинах.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався, що він не бажав приймати участі в приватизації квартири, за нього все вирішили його батьки, тому включення його в приватизацію квартири порушує його законні права та інтереси для отримання житла в майбутньому.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною третью статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2482-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (пункт 1 статті 2 Закону № 2482-XII).

Згідно з абзацом 2 статті 3 Закону № 2482-XII приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю.

Пунктами 1, 2, 3 статті 8 Закону № 2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

В ході розгляду справи було об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 , з 25 лютого 1998 року по 28 квітня 2004 року, був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , на час приватизації спірної квартири був вже повнолітнім, добровільно приймав участі у приватизації квартири як член сім`ї наймача квартир, про що свідчить його особистий підпис на відповідній заяві.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується посилань ОСОБА_1 про відсутність його за місцем реєстрації на час приватизації квартири в зв`язку з навчанням у місті Харкові, то слід зазначити наступне.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року, яке було чинним на момент приватизації спірного житлового приміщення, затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, (далі - Положення) яке складене відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що надаються при передачі державного житла у власність.

Зокрема, пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У відповідності до частини першої статті 71, пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Отже, законом визначено, що передача у спільну власність квартир, котрі підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі. При цьому законодавець не пов`язує таке проживання з обов`язковим перебуванням на реєстраційному обліку і не встановлює заборони приватизувати помешкання особою, яка зареєстрована за іншою адресою. Допускається приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

За таких обставин, дослідивши наявні в справі докази, очевидним є те що на момент здійснення приватизації квартири місце проживання позивача було зареєстровано в даній квартирі, він тимчасового виїхав з постійного місця проживання у зв`язку з навчанням (курсант військового навчального закладу), а тому мав право на приватизацію житла, був повнолітнім, висловив своє волевиявлення на приватизацію частки нерухомого майна як член сім`ї наймача, тому розпорядження органу приватизації від 17 січня 2000 року, яким задоволено заяву про передачу у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , є законним.

Отже, відсутні підстави для частково визнання і Свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2000 року, яке видане Хмельницькою АЕС, на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної спільної, сумісної власності всім членам сім`ї, в тому числі і ОСОБА_1 в рівних частинах.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично зводяться до обґрунтувань вимог тими ж обставинами, що і в позовній заяві, та не погодження з висновками суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та їм надана належна правова оцінка, а в апеляційній скарзі не наведено інших достатніх та достовірних доказів в обґрунтування позивачем своїх вимог.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2023 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова