Справа № 286/136/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути із ОСОБА_5 на її користь 1/2 частину прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеними між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_6 в період із січня 2015 року по теперішній час; стягнути із ОСОБА_5 на її користь ? частину прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеними між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_7 в період із січня 2015 року по теперішній час; визнати недійсним договір оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_7 ; застосувати наслідки недійсності договорів оренди - зобов`язати фізичну особу- підприємця ОСОБА_6 та фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 звільнити нежитлову будівлю, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та повернути її у користування співвласникам: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; стягнути солідарно з ОСОБА_5 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 судові витрати у розмірі 30 724 гривні 00 копійок, з яких 28 000 гривень 00 копійок - витрати на правничу допомогу та 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні 00 копійок - витрати на оплату судового збору за позовні вимоги немайнового характеру, мотивуючи тим, що вона - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з початку 2005 року по січень 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними було придбано об`єкт нежитлової будівлі, магазин змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2019 у справі №752/21301/17 встановлено, що об`єкт нежитлової будівлі було придбано сторонами в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в порядку поділу майна подружжя визнано право власності за нею на ? його частину.

29.07.2020 посадовою особою Овруцької міської ради Житомирської області - ОСОБА_8 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53433385 від 03.08.2020 на підставі якого було внесено запис № 37599574 про її право власності на ? частину нежитлової будівлі.

Згодом їй стало відомо, що між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 , а також між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 укладено договір (договори) оренди нежитлової будівлі (або її частини).

На підставі викладеного 20.10.2020 вона звернулася до відповідачів із письмовими вимогами про надання належним чином завіреної копії договорів оренди нежитлової будівлі, а також проханням укласти із нею та ОСОБА_5 окремі договори оренди нежитлового приміщення, з аналогічними умовами, що викладені в попередніх договорах оренди. Однак, станом на дату звернення до суду із даною позовною заявою вона так і не отримала відповіді від відповідачів, у зв`язку із чим їй не відомо ані ідентифікаційних даних вказаного договору (договорів) оренди, ані розмір орендної плати за даними договорами. Тому вона вимушена звернутися до суду із даною позовною заявою.

Оскільки, нежитлова будівля із 08.07.2008 (дата реєстрації права власності ОСОБА_5 на майновий об`єкт) по 01.06.2020 (дата набрання законної сили рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2019 у справі №752/21301/17 про поділ майна) перебувала у спільній сумісній власності останнього та її, то усі доходи набуті ОСОБА_5 від такого майна є спільною сумісною власністю сторін у рівних частинах.

У той же час фактично шлюбно-сімейні відносини між ними було припинено у січні 2015 року, а відтак, усі доходи набуті ОСОБА_5 від нежитлової будівлі в період з січня 2015 року по 01.06.2020 є їх спільною сумісною власністю і підлягають поділу між сторонами у рівних частинах.

01.06.2020 набрало законної сили рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2019 у справі №752/21301/17, яким нежитлову будівлю було поділено між нею та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, а відтак, у відповідності із ч. 1 ст. 356 ЦК України, таке майно набуло статусу спільної часткової власності.

Жодних домовленостей між ними щодо розподілу доходів від використання ним об`єкта спільної часткової власності, а саме нежитлової будівлі, не існує, а тому вона має право на ? частину доходів, одержаних ОСОБА_5 від здачі в оренду нежитлової будівлі із 01.06.2020 по дату звернення до суду із позовною заявою.

ОСОБА_5 всупереч положень ст. 65 СК України самостійно розпорядився спільним майном, уклавши із ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 договір (договори) оренди нежитлової будівлі, набутої подружжям в період спільного проживання за спільні грошові кошти. Разом з тим, вона своєї згоди у будь-якій формі, в тому числі письмовій, на укладення договору (договорів) оренди нежитлової будівлі не надавала.

Враховуючи норми діючого законодавства оспорюваний договір (договори) оренди не відповідає (відповідають) встановленому законом порядку розпорядження майном, котре є об`єктом спільної сумісної власності, а відтак, у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Сторони зобов 'язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним. Тому з метою захисту своїх майнових прав та законних інтересів у неї виникла необхідність просити суд також застосувати наслідки недійсності договорів оренди та зобов`язати відповідачів: ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 виселитись та повернути їй та ОСОБА_5 нежитлову будівлю.

Представник відповідача ОСОБА_5 надала відзив на позовну заяву (а.с.102-108 т.1), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Вказала, що позов за своїм змістом має ознаки завідомо безпідставного позову.

Так, дійсно існує рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2019 у справі № 752/21301/17, яке набрало законної сили 01.06.2020 (після його перегляду судом апеляційної інстанції). Право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю, про яке зазначає позивач, припинилося з моменту його поділу між співвласниками (відповідачем 1 та позивачем) у відповідності до рішення. Наразі, нежитлова будівля належить відповідачу 1 ОСОБА_5 та позивачу на праві спільної часткової власності. Тому доводи позивача про виникнення спору з відповідачем 1 із сімейних правовідносин є такими, що не відповідають дійсності.

Як, вбачається зі змісту позовних вимог позивач має на меті стягнути з ОСОБА_5 : 1/2 частину прибутку одержаного за договором оренди нежитлової будівлі за період з січня 2015 року по 01.06.2020, яка входила до складу спільної сумісної власності, 1/2 частину прибутку одержаного за договором оренди нежитлової будівлі за період з 01.06.2020 по теперішній час, яка входить до складу спільної часткової власності. Посиланням позивача на норми матеріального права СК України, здаються недоречними, враховуючи існування рішення про поділ майна, яке набрало законної сили. Позивач поєднує в одній позовній заяві вимоги про правовий порядок здійснення права спільної сумісної власності, якого на даний час не існує. Оскільки, майно вже поділено та позивач зареєструвала за собою ? частину прав на нежитлову будівлю.

Вимоги про стягнення 1/2 частини прибутку одержаного за договором оренди є недоведеними та необгрунтованими. Так, позивачем не було доведено існування договору оренди на нежитлову будівлю та з якого джерела їй стало відомо про відповідні обставини, оскільки саме позивач не вжила всіх можливих та належних заходів для перевірки даних обставин з метою представлення їх для суду; вона не повідомила суд про дані за якими можливо ідентифікувати договір, зокрема, номер, дата, тощо; якщо дійсно нежитлова будівля здається в оренду, то з якого періоду та на яких підставах, позивач, також не повідомляє; яка площа (кількість кв.м.) нежитлової будівлі передана в оренду - відповідачу 2 та відповідачу 3 та чи взагалі призвело це до порушення прав та законних інтересів позивача, якщо так то у якому обсязі.

За таких обставин, обраний позивачем,спосіб захисту та вимоги, ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки відсутнє посилання на докази, які підтверджують вказані обстави.

Вимога про визнання недійсним договору оренди нежитлової будівлі та застосування наслідків недійсності, шляхом повернення нежитлової будівлі відповідачу 1 та позивачу також здається безпідставною, оскільки, неможливо визнати недійсним та застосовувати наслідки недійсності- існування, того, що не доведено за допомогою допустимих доказів по справі.

Заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу, на даний час є такою, що не відповідає принципам реальності та розумності. Обсяг професійних правничих послуг, які вже були надані позивачу, не можливо встановити, оскільки вона не долучила жодного доказу на підтвердження детального обрахунку виникнення фіксованої суми у розмирі 28 000, 00 грн. та деталізацію обрахування вартості 2 800,00 грн. за одне судове засідання участі представника. Зі змісту угоди між позивачем та її представником не можливо встановити детальний опис послуг, що надаються саме для ведення даної справи, їхню вартість, а також не долучені документи, які підтверджують реальність вже понесених витрат позивача на правничу допомогу. Це свідчить про необґрунтованість вказаних витрат з пропорційністю до предмету спору.

З доводів позивача, визначених у позовній заяві, та доказів, що їх підтверджують, неможливо встановити в чому полягає порушене право, які саме правовідносини виникли між нею та відповідачами, їх обсяг та зміст. Тому, позивач, спочатку повинна визначити чи дійсно її право було порушено та конкретизувати свої вимоги у випадку підтвердження відповідних обставин.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 подала до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому просила застосувати загальні строки позовної давності тривалістю у три роки, які стосуються стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1/2 частини прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеними між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_6 в період із січня 2015 року по теперішній час та стягнення із ОСОБА_5 на її користь ? частину прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеними між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_7 в період із січня 2015 року по теперішній час;

Представник відповідача ФОП ОСОБА_7 теж надала відзив на позовну заяву (а.с.121-123 т.1), в якому просить визнати ФОП ОСОБА_7 неналежним відповідачем та закрити провадження щодо ОСОБА_7 у частині правовідносин, які відносяться до її прав у даній справі.

При цьому вказала, що позивач просить визнати недійсним укладений між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7 договір оренди укладений за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, між останніми договору оренди укладено не було. ФОП ОСОБА_7 уклала договір суборенди із орендарем приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 14.02.2020. На підтвердження надала копію договору суборенди від 14.02.2020. Вищевказаний договір між ФОП ОСОБА_7 та орендарем було розірвано за взаємною згодою сторін 15 жовтня 2020 року.

За загальним правилом позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані (ст. 3 ЦПК) та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин.

Представник позивача надав відповідь на відзив представника відповідача №1 ОСОБА_5 (а.с.141-152 т.1), в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що у період, за який позивач просить компенсувати їй ? частину грошових коштів, одержаних відповідачем 1 від розпорядження спільним майном без її згоди, відповідне майно, а саме: нежитлова будівля та одержані від неї грошові кошти належали сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому такі правовідносини мають регулюватися положеннями глави 8 СК України.

Факт поділу спільного сумісного майна подружжя та факт реєстрації позивачем права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі не позбавляє її права на стягнення із ОСОБА_5 1/2 частини орендної плати, одержаної ним від здачі спільного з позивачем майна в оренду в період після припинення шлюбних відносин та до моменту ухвалення рішення суду про поділ майна. До того ж недоречним є посилання відповідача 1 на висновок Верховного Суду у справі № 698/762/17-ц від 06.02.2020, оскільки, позивач не оспорює рішення суду про поділ майна та не просить суд поділити нежитлову будівлю іншим способом, а відтак правовідносини, що виникли із позовної заяви позивача та правовідносини, у яких зроблено відповідний висновок Верховного Суду не є подібними та/або тотожними, що виключає обов`язковість застосування вище наведеного висновку ВС до даних правовідносин.

Позивач не могла звернутися із позовною вимогою про стягнення 1/2 частини орендної плати, одержаної відповідачем 1 від здачі спільного сумісного майна в оренду у справі про поділ спільного майна подружжя, оскільки, про наявність орендних правовідносин, предметом яких є спільне сумісне майно, остання довідалася вже після ухвалення постанови Київського апеляційного суду 01.06.2020, коли зареєструвала своє право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі та намагалася врегулювати із відповідачем 1 подальший порядок спільного володіння, користування та розпорядження вказаним майном.

Таким чином, Позивач не намагається поєднати в одній позовній заяві вимоги про правовий порядок здійснення права спільної сумісної власності, якого на даний час не існує, та не оспорює рішення суду про поділ майна подружжя. Позивач просить суд захистити її невизнані майнові права на 1/2 частину доходу, одержаного відповідачем 1 після припинення шлюбних відносин із позивачем, від майна, яке у той період, перебувало у правовому режимі спільної сумісної власності сторін. Оскільки, фактичний поділ спільного сумісного майна не позбавляє позивача права на стягнення із відповідача 1 ? частини доходу, одержаного від такого майна у той період, коли воно належало сторонам на праві спільної сумісної власності.

Нормами ЦПК України не передбачено обов`язку повідомлення джерела отримання усних відомостей про наявність чи відсутність певних обставин, оскільки, у відповідності до ст.ст. 76-81, 83, 84 ЦПК України, наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи суд встановлює на підставі належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які подаються сторонами та іншими учасниками справи, а у випадку неможливості самостійно надати докази, відповідні учасники справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таким чином, на виконання вимог ст.ст. 76-81, 83, 84 ЦПК України позивач разом із позовною заявою подала до суду клопотання про витребування доказів, а саме договорів оренди.

Більше того, з метою встановлення дійсних обставин справи та врегулювання наявного між сторонами спору в досудовому порядку позивач направляла відповідачам у справі вимоги, які були проігноровані адресатами. Позивач вжила всіх належних та можливих заходів з метою встановлення дійсних обставин справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З метою забезпечення доведеності вказаних обставин, позивач звернулася до суду із клопотання про витребування доказів. Окрім того, позивач має намір долучити до матеріалів справи додаткові докази на підтвердження наявності орендних правовідносин.

Позивач не є стороною оскаржуваних договорів, а тому цілком логічно, що вона не володіє інформацією про яку зазначає відповідач 1. У той же час, з метою доведення достовірності обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, остання звернулася до суду із клопотанням про витребування доказів.

Разом з тим, факт здачі відповідачем 1 нежитлової будівлі в оренду підтверджується, долученими до матеріалів даної справи відповідачем 3 доказами, а саме:

-копією договору суборенди нежитлового приміщення від 14.02.2020; копією акту прийому-передачі об`єкта суборенди за договором суборенди від 14.02.2020;

-копією додаткової угоди від 01.10.2020 до договору суборенди нежитлового приміщення від 14.02.2020 року;

-копією акту №2 від 15.10.2020 прийому-передачі об`єкта суборенди за договором суборенди від 14.02.2020.

Із зазначених доказів вбачається, що договір суборенди нежитлового приміщення від 14.02.2020 був укладений між Відповідачем 3 та приватним підприємством, ідентифікаційні дані якого були приховані Відповідачем 3. Предметом, укладеного між ними договору було надання у строкове та платне користування (суборенду) нежитлового приміщення загальною площею 164 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, наявність обставин, які входять до предмета доказування частково підтверджена, зокрема за період із 14.02.2020 по 15.10.2020 і буде підтверджена в повному обсязі, за весь період отримання відповідачем 1 доходів від спільного із позивачем майна із січня 2015 по 14.02.2020 та з 15.10.2020 по теперішній час, після отримання судом витребуваних доказів.

На виконання ч. 1,3 ст. 134 ЦПК України представником позивача було надано суду попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Окрім того, у відповідності із приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України у п. 4.1 Угоди про надання адвокатської допомоги від 21,10.2020 року встановлено, що сума гонорару, який виплачується адвокату за послуги з надання адвокатської допомоги встановлюється на підставі акту прийому-передачі наданих юридичних послуг. Отже, до закінчення судових дебатів представником позивача, буде підписано із позивачем акт прийому- передачі наданих юридичних послуг, де буде встановлено детальний опис наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартість, на підставі чого виставлено рахунок позивачеві на оплату наданої адвокатської допомоги, після оплати якого відповідні докази будуть приєднані до матеріалів справи.

На підставі ст.ст. 134, 137, 141 ЦПК України належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підтверджують фактично понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу будуть приєднані до матеріалів справи до закінчення судових дебатів у справі.

Ухвалами Овруцького районного суду від 28.10.2021 та від 23.02.2023 в задоволенні клопотань представників відповідачів про закриття провадження у справі було відмовлено.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 27.06.2023 позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, визнання недійсним договорів оренди нежитлового приміщення та застосування наслідків їх недійсності в частині визнання недійсним договору оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 ; визнання недійсним договору оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 , а також застосування наслідків недійсності договорів оренди зобов`язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 звільнити нежитлову будівлю, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та повернення її у користування співвласникам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 підтримала вимоги позовної заяви в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь позивача 1/2 частину прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та просить стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача 1/2 частину прибутку, одержаного за договорами оренди нежитлової будівлі, магазину змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею: 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеними між ОСОБА_5 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_6 , в сумі 31366 грн. 00 коп..

Представник відповідача1 ОСОБА_5 ОСОБА_9 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача 2 ФОП ОСОБА_6 ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо задоволення позову також заперечила. При цьому вказала, що матеріалами справи не підтверджено взагалі отримання ОСОБА_5 прибутку.

Відповідач 3 ФОП ОСОБА_7 та її представник в судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями. Однак, ОСОБА_7 надала суду заяву, в якій просила провести судовий розгляд справи без її участі.

Вислухавши пояснення учасників, врахувавши доводи, викладені в письмових заявах сторін по суті справи, та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна, 2) відмова власника від права власності, 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, 4) знищення майна, 5) викупу пам`яток культурної спадщини, 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, 7) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, 8) реквізиції, 9) конфіскації, 10) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно зі ст. 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2019 у справі №752/21301/17 було первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя було задоволено частково та серед іншого було визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на майно, в тому числі на:

- 1/2 частину нежилої будівлі, магазин змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:012:0430, загальною площею 0,0447 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на майно, в тому числі на:

- 1/2 частину нежилої будівлі, магазин змішаної торгівлі з добудовою приміщень, загальною площею 400,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:012:0430, загальною площею 0,0447 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В даній частині зазначене рішення Голосіївського районного суду м. Києва було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2020 (а.с. 16-47 т.1).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218843581 від 03.08.2020 підттверджує, що 29.07.2020 державним реєстратором Овруцької міської ради Житомирської області Колпак Майєю В`ячеславівною було внесено запис № 37599574 про право власності ОСОБА_4 на ? частину нежитлової будівлі, що по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду (а.с.48 т.1).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.10.2021 ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Види економічної діяльності: роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах (основний), роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Дата запису: 03.03.2009 (а.с.191-192 т.2).

14.02.2020 між приватним підприємством «МОДРИНА-К» в особі директора Мазурик Галини Петрівни та фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 (суборендар) був укладений договір суборенди нежитлового приміщення загальною площею 164 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення комерційної діяльності. Даний договір діє з 14.02.2020 до 14.01.2023. Суборендна плата згідно додаткової угоди №1 до договору суборенди становить 7000 грн. Вказані обставини підтверджуються копією вказаного договору, додатковою угодою №1 до Договору суборенди від 14.02.2020, актом №1 прийому-передачі об`єкта суборенди за Договором суборенди від 14.02.2020, додатковою угодою №2 від 01.10.2020 до Договору суборенди від 14.02.2020 та актом №2 від 15.10.2020 прийому-передачі об`єкта суборенди за Договором суборенди від 14.02.2020 (а.с.144-149 т.2).

01.01.2018 між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 був укладений договір №1/18 оренди нежитлового приміщення, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 15 кв.м, для організації магазину, яке розташоване на першому поверсі у будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Строк договору обчислюється з дати підписання сторонами акту приймання передачі орендарю об`єкта оренди та становить 12 календарних місяців. Розмір орендної плати за використання об`єкта оренди в місяць складає 500 грн. В той же день підписано і акт приймання-передачі орендованого майна (а.с.72-73 т.3).

01.01.2019 між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 був укладений договір №1/19 оренди нежитлового приміщення загальною площею 30 кв.м., для організації магазину, яке розташоване на першому поверсі у будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Строк договору обчислюється з дати підписання сторонами акту приймання передачі орендарю об`єкта оренди та діє до 30.04.2020. Розмір орендної плати за використання об`єкта оренди в місяць складає 1000 грн.. В той же день підписано і акт приймання-передачі орендованого майна (а.с.74-75 т.3).

01.05.2020 між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 був укладений договір №1/20 оренди нежитлового приміщення загальною площею 30 кв.м., для організації магазину, яке розташоване на першому поверсі у будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Строк договору обчислюється з дати підписання сторонами акту приймання передачі орендарю об`єкта оренди та діє до 30.04.2023. Розмір орендної плати за використання об`єкта оренди в місяць складає 1000 грн.. В той же день підписано і акт приймання-передачі орендованого майна , що підтверджується копією вказаного договору (а.с.76-77 т.3).

Копія свідоцтва платника єдиного податку серії А №220538 свідчить, що відповідач ОСОБА_5 є платником єдиного податку, ставка якого складає 20% до розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 78 т.3).

Копії квитанцій, платіжних доручень за 2018-2021 роки підтверджують затрати ОСОБА_5 на сплату єдиного податку, утримання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 79-177 т.3).

Виписки за договором № б/н за період з 29.07.2020 15.01.2021 ОСОБА_5 свідчать про рух коштів по карткових рахунках останнього, в тому числі свідчать, що ОСОБА_6 , ОСОБА_10 перераховувалися кошти ОСОБА_5 , однак призначення платежів відсутнє (а.с.181-186, 194-200 т.4).

Оцінюючи досліджені докази, суд відмічає, що вимоги сторони позивача про стягнення на її користь ? частини орендної плати з відповідача ОСОБА_5 в сумі 31366 грн. 00 коп., з врахуванням обов`язку позивача, передбаченого положеннями ст. 360 ЦК України, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, не обгрунтовані та не підтверджені належним чином.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За встановлених обставин, аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, норми права, що їх регулюють, та оцінивши всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 724 грн. в доход держави.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_5 , який проживає по АДРЕСА_2 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 , яка проживає по АДРЕСА_4 про стягнення грошових коштів, відмовити.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець

Повний текст рішення виготовлено 5 січня 2024 року