Справа № 522/4285/20
Провадження № 2/522/813/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Кічмаренко С.М.,

за участю секретаря: Коноваленко В.О.,

представника позивача адвоката Чебаненко О.А.,

представника відповідача адвоката Іваненко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом, по якому просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 01.10.2007 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений державний нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В., як нікчемним, із застосуванням наслідків недійсності.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 був її чоловіком і після його смерті вона є спадкоємцем першої черги за законом. Після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини було встановлено, що 01.10.2007 ОСОБА_3 , яка була матір`ю її чоловіка було зроблено заповіт на ім`я ОСОБА_2 . 02.10.2017 ОСОБА_4 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що його матір була важко хворою та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на момент складання заповіту. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 у задоволені позову було відмовлено та оскільки позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то вона вимушена була подати апеляційну скаргу на рішення суду від 24.10.2019. В ході підготовки апеляційної скарги було встановлено, що заповіт від 01.10.2007, який був поданий відповідачем ОСОБА_2 приватному нотаріусу взагалі не містить підпису спадкодавця ОСОБА_3 , що у відповідності до ст.ст. 203, 1247, 1257 ЦК України тягне за собою його нікчемність і як наслідок недійсність.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Чебаненко О.А. підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Іваненко С.В. просили в задоволені позову відмовити та закрити провадження по справі.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який був чоловіком позивачки ОСОБА_1

23.12.2019, після смерті чоловіка, позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ГТУЮ в Одеській області Журавля М.В. з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі чого була заведена спадкова справа № 10/2019.

Після звернення до приватного нотаріуса позивачкою було встановлено, що 01.10.2007 ОСОБА_3 , яка була матір`ю ОСОБА_4 , було складено заповіт на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В.

02.10.2017 ОСОБА_4 до Приморського районного суду м. Одеси було подано позов до ОСОБА_2 предметом якого було визнання заповіту недійсним у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 важко хворіла та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на момент складання заповіту, що є підставою для визнання заповіту недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, відмовлено.

У зв`язку із смертю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка ОСОБА_1 03.03.2020 подала апеляційну скаргу на рішення суду від 24.10.2019.

При підготовці апеляційної скарги та при вивчені матеріалів цивільної справи, позивачкою ОСОБА_1 було встановлено, що заповіт від 01.20.2007, який був поданий відповідачем ОСОБА_2 приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гарській В.В., не містить підпису спадкодавця ОСОБА_3 , що на думку позивачки ОСОБА_1 є підставою визнання даного заповіту недійсним як нікчемного.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.12.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 залишено без змін.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, яка ратифікована Україною і є частиною її національного законодавства, гарантує кожній людині право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, представник відповідача та відповідач вказував на те, що позовна заява подана ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту вчиненого 01.10.2007 ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 недійсним та позовна заява подана ОСОБА_1 , як правонаступником та спадкоємцем померлого ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту вчиненого 01.10.2007 ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 недійсним як нікчемного є тотожними, оскільки в них збігаються сторони (склад учасників цивільного процесу), підстави та предмет спору (матеріально-правові вимоги та обставини, що обґрунтовують звернення до суду).

Зі спадкової справи №9-2017 щодо майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, ОСОБА_3 01.10.2007 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 .

З наданого суду заповіту вбачається, що текст заповіту був прочитаний ОСОБА_3 та він особисто нею був підписаний.

Згідно зі статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251 - 1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.

Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 203 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами.

При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним слід відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, відповідно до статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1223, 1258 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-79, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.М.Кічмаренко