КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/849/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2022 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» та ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»(далі - ПрАТ «АК «Київводоканал») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 13 181,51 грн, 3 % річних у розмірі 1 127,42 грн та інфляційні втрати у розмірі 4 389,63 грн, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн та витрати за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 35,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є споживачем і отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються позивачем на підставі відповідного договору, оскільки після розміщення 5 серпня 2014 року у газеті «Хрещатик» № 110 (4510) повідомлення про публічний договір (оферту) та договору про надання таких комунальних послуг на адресу ПАТ «АК «Київводоканал», яке було перейменовано на ПрАТ «АК «Київводоканал», жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та договору від відповідача не надходило. Однак, відповідач в порушення умов публічного договору та вимог, що передбачені законодавством, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих за період з 1 липня 2014 року по 31 липня 2021 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконала належним чином, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у розмірі 13 181,51 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих комунальних послуг, відповідач також зобов`язана сплатити на користь їх виконавця 3 % річних у розмірі 1 127,42 грн та інфляційні втрати у розмірі 4 389,63 грн від простроченої суми боргу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 13 181,51 грн - оплати житлово-комунальних послуг, 1 127,42 грн - три проценти річних від простроченої суми, 4 389,63 грн - втрати від інфляції, 35,00 грн - витрат за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав та 2 270,00 грн - судового збору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи апеляційної скарги полягають у тому, що 18 лютого 2022 року відповідач звернулася до позивача через скриньку звернень із заявою про перерахунок боргу відповідно до показників встановленого у її квартирі лічильника, проте такий перерахунок проведено не було, як і не було надано письмової відповіді на це звернення, а в наступне судове засідання 18 квітня 2022 року, про яке відповідач була повідомлена під розписку в засіданні 17 лютого 2022 року, вона не мала змоги потрапити через введення на території України правового режиму воєнного стану. Період, за який позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, визначений ним поза межами загального строку позовної давності, на що суд першої інстанції уваги не звернув, задовольнивши позов. При цьому в наданому розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 по липень 2021 року борг розраховувався без урахування показників лічильника, встановленого у квартирі відповідача, хоча остання наголошувала, що перерахунок оплати за комунальні послуги повинен бути проведений по особовому рахунку з нарахуванням за показниками лічильника, виходячи із об`ємів фактично використаної води. Згідно доданих до апеляційної скарги свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 20 квітня 2022 року, чинного до 2026 року, встановлений у квартирі засіб вимірювальної техніки ЛК DN 15 зав. № 1033469 відповідає вимогам ДСТУ 3580 клас А в умовах експлуатації, а відповідно до акту виконаних робіт з виконання вимірювань для метрологічної повірки та опломбування засобів обліку від 7 вересня 2017 року втручання в сантехнічне обладнання не здійснювалося. З наведеного вище не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки комунальне підприємство не має права зобов`язувати особу платити по нормам, якщо у неї в житлі встановлений справний лічильник. Крім того, присуджуючи позивачу компенсацію судового збору за рахунок відповідача, суд першої інстанції не був обізнаний у тому, що в останньої наявна II група інвалідності довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою до акта огляду МСЕК, тому вона звільняється від сплати такого виду судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник позивача за довіреністю - Дяченко В.Є. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а також безпідставність та недоведеність доводів відповідача.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснювала оплату спожитих нею і наданих позивачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення відповідно до умов публічного договору (оферти) та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Тобто, зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Статтею 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до пункту 8 Правил послуги надаються споживачу згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, за змістом даних норм відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Зокрема, згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Водночас за частиною третьої статті 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ПАТ «АК «Київводоканал», яке змінило найменування на ПрАТ «АК «Київводоканал» (а.с. 27-31), у якості пропозиції споживачам укласти договір опублікувало в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 5 серпня 2014 року повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання ПАТ «АК «Київводоканал» послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)та опублікувало текст цього договору. Вказаним повідомленням визначено, що фізична особа - власник або наймач жилого приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами водопостачання та водовідведення, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов цього договору, а відмова споживача від отримання цих послуг має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення їх надання (а.с. 11).

Відповідно до частини третьої статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Оскільки протягом місяця з дня опублікування позивачем у засобі масової інформації повідомлення та договору відповідач про свою відмову укласти договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення у письмовому вигляді не направила, вона вважається такою, що прийняла пропозицію позивача щодо укладення договору, а відтак можна дійти висновку про наявність договірних відносин між сторонами, в тому числі до 31 липня 2021 року.

При розгляді такої категорії спорів слід також враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло 14 січня 1999 року є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 63).

За вищевказаною адресою зареєстроване місце проживання: ОСОБА_1 із 7 вересня 1989 року; ОСОБА_2 із 10 квітня 2003 року; ОСОБА_3 із 30 липня 2018 року (а.с. 65).

Таким чином, відповідач у період часу з 1 липня 2014 року по 31 липня 2021 року була споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після розміщення їх виконавцем 5 серпня 2014 року у засобі масової інформації повідомлення про публічний договір (оферту) та тексту договору про надання таких комунальних послуг в установленому законом порядку не заявила відмову від надання зазначених послуг, а також протягом спірного періоду фактично користувалася послугами, які надавалися позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором про надання послуг виконував належним чином, надаючи відповідачу як власнику і мешканцю квартири у багатоквартирному житловому будинку послуги з централізованого постачання холодної води та послуги з водовідведення, утім починаючи з 1 липня 2014 року ОСОБА_1 належним чином, а саме повно і своєчасно не оплачувала спожиті послуги, у зв`язку з чим станом на 31 липня 2021 року у неї по особовому рахунку № НОМЕР_1 виникла заборгованість у загальному розмірі 13 181,51 грн, що підтверджується довідкою директора ПрАТ «АК «Київводоканал» від 19 серпня 2021 року № 10284/8/8/02-21 (а.с. 16).

Згідно із детальним розрахунком заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 року по липень 2020 року, проведеного розрахунковим департаментом ПрАТ «АК «Київводоканал» по особовому рахунку № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 18 698,56 грн, з яких 13 181,51 грн - основна сума заборгованості, 1 127,42 грн - 3 % річних, 4 389,63 грн - інфляційні втрати (а.с. 17, 18).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 1 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У даному випадку, наявність відносин між сторонами, а, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків у кожної із сторін, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем), надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитих послуг, а особа, як споживач послуг чи власник житла, зобов`язана здійснювати оплату виставлених рахунків.

Однак відповідач неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання, своєчасно і у повному обсязі не оплачувала спожиті послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 року по липень 2021 року включно, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 13 181,51 грн.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 володіє квартирою АДРЕСА_2 , за вказаною адресою надавалися послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)їх виконавцем ПрАТ «АК «Київводоканал», в тому числі й позивачу на підставі публічних договорів про надання комунальних послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність всіх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 18 698,56 грн, з яких 13 181,51 грн - основна сума заборгованості, 1 127,42 грн - 3 % річних, 4 389,63 грн - інфляційні втрати.

Відповідач не надала суду жодних доказів того, що за спірний період у її квартирі були відсутні внутрішні системи водопостачання і водовідведення або, що такі системи були опломбовані і не використовувались за призначенням, а також, що послуги з водопостачання і водовідведення надавалися іншим виконавцем, а не позивачем. При цьому відповідач від наданих послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, суду не представлено.

Згідно із правилом, що міститься у частині третій статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що в розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 по липень 2021 року борг розраховувався без урахування показників лічильника, встановленого у квартирі відповідача, хоча остання наголошувала, що перерахунок оплати за комунальні послуги повинен бути проведений по особовому рахунку з нарахуванням за показниками лічильника, виходячи із об`ємів фактично використаної води, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно із пунктом 12 частини другої статті 7 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Крім того, положеннями статей 8-10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» установлено обов`язок споживача щомісяця надавати виконавцю послуг показання квартирних засобів обліку води, за якими повинні проводитися нарахування оплати за послуги з централізованого холодного водопостачання та водовідведення.

Отже, вимогами чинного законодавства передбачений обов`язок споживача щомісяця знімати та передавати виконавцю послуг показання квартирних засобів обліку води.

Відповідно до пункту 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.

Згідно з пунктами 14, 17 Правил показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів. Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця. Послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

За пунктом 21 Правил у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач не надала доказів того, що після установлення в її квартирі 7 вересня 2017 року лічильника води ЛК DN 15 зав. № 1033469, вона як споживач здійснювала передавання показників квартирного засобу обліку виконавцю, відтак нарахування плати за централізоване постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) правомірно проводилося позивачем на підставі фактичних показників будинкових засобів обліку з розрахунку затверджених тарифів відповідно до пунктів 11, 14 Правил.

Як зазначав позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідача, за квартирою АДРЕСА_2 закріплено особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому проводилися нарахування за надані послуги з централізованого постачання та водовідведення за період з липня 2014 року по липень 2021 року включно, виходячи з кількості зареєстрованих осіб згідно діючих тарифів за показниками загальнобудинкового засобу вимірювальної техніки. До 7 вересня 2017 року у товариства була відсутня інформація про встановлені прилади обліку води за вищевказаною адресою. Лише після цієї дати позивачу стало відомо, що у квартирі відповідача встановлено прилад обліку з холодного водопостачання, про що був складений акт виконаних робіт з виконання вимірювань для метрологічної повірки та опломбування засобів обліку від 7 вересня 2017 року № 019/01, який доданий в якості додатків до апеляційної скарги. Проте, навіть коли ОСОБА_1 встановила у квартирі цей прилад обліку для зняття показників, вона жодного разу не передавала показники до ПрАТ «АК «Київводоканал».

Посилання відповідача на факт її звернення 18 лютого 2022 року до ПрАТ «АК «Київводоканал» із заявою щодо перерахунку боргу за комунальні послуги відповідно до показників встановленого у її квартирі лічильника холодної води не мають значення для правильного вирішення даної справи, провадження по якій було порушено судом 21 вересня 2021 року, тобто до такого звернення відповідача та після виникнення спірних правовідносин між сторонами, які є предметом судового розгляду.

При цьому в пункті 18 Правил передбачено, що після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування.

Слід враховувати, що відомості про нарахування за особовим рахунком були відображені у повідомленнях-рахунках на сплату комунальних послуг, які надходили щомісячно на адресу відповідача, відтак про існування заборгованості з тенденцією до її збільшення відповідач була обізнана протягом всього спірного періоду, проте не забезпечила належне виконання своїх обов`язків як споживача послуг з централізованого постачання та водовідведення.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення заборгованості, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не зверталася до суду першої інстанції із окремою заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал»про стягнення заборгованості за надані (спожиті) з 1 липня 2014 року комунальні послуги, хоча отримала процесуальні документи у справі, а саме копію ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви (а.с. 43).

В судовому засіданні 17 лютому 2022 року, у якому відповідач приймала участь, вона також не заявляла про пропуск позивачем строку звернення до суду, відповідне клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не порушувалось, про що свідчить протокол судового засідання (а.с. 68-70).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність, а як наслідок частково відмовляти у задоволенні позову з наведених підстав.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач систематично, починаючи з лютого 2015 року по червень 2021 року здійснювала платежі в рахунок часткового погашення заборгованості за надані їй комунальні послуги (а.с. 17, 18).

Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З урахуванням наведеного, вносячи періодично кожний платіж у рахунок погашення заборгованості, ОСОБА_1 вчиняла дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а тому на дату кожного платежу строк позовної давності переривався.

Отже, аргументи апеляційної скарги по суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Між тим, в частині вирішення питання розподілу судових витрат відповідач вказувала, що присуджуючи позивачу компенсацію судового збору за її рахунок, суд першої інстанції не врахував, що в неї наявна II група інвалідності довічно, тому вона звільняється від сплати такого виду судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог закону, як інвалід ІІ групи з 18 лютого 2020 року довічно, про що свідчать копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 28 липня 2020 року та довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 433405 від 16 березня 2020 року (а.с. 90, 91).

Таким чином, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 270,00 грнза подання позовної заяви, суд першої інстанції не врахував, що відповідач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачасудових витрат у вигляді судового зборунеобхідно скасуватита ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким сплачену у межах даної справи позивачем суму судового збору у розмірі 2 270,00 грн компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2022 рокув частині розподілу судових витрат у вигляді судового збору, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується спору по суті, - скасуванню, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як було встановлено вище, відповідач звільнена від сплати судового збору, а рішення суду по суті спору залишається без змін, відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2022 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2 270,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким компенсувати приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал»за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень) сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко