Справа № 569/1857/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Галінської В.В.

секретар судового засідання Калетинець Т.В.,

справа №569/1857/21

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, в якому, уточнивши свої позовні вимоги просить визнати договір дарування від 20.10.2000 року 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095, удаваною угодою в частині, що стосується ОСОБА_2 та визнати його договором купівлі-продажу в частині, що стосується ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 , право власності на ј частку адміністративного приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 363,9 кв.м., реєстраційний номер майна 1897786.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10.09.1988 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис № 1467. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду м. Рівне від 25.05.1998 року. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001 року, актовий запис №224. 25.10.2000 року (за час перебування у шлюбі) відповідач ОСОБА_2 набув у власність нерухоме майно. Зокрема, згідно договору дарування від 20.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли в дар належні ОСОБА_6 на праві приватної власності 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. № 30), у подальшому «приміщення», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 13.01.2000 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. (реєстровий № 107), зареєстрованого 14.01.2000 р. в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 2-85-167. 17.07.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було оформлено право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.07.2003 серії НОМЕР_1 на підставі розпорядження міського голови від 15.07.2003 № 1985-р. 29.07.2003 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_4 частину вищевказаного адміністративного приміщення, про що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 3043. 31.07.2003 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (ціла частка). На даний час ОСОБА_2 досі є одноосібним власником адміністративного приміщення інженерного корпусу право власності на яке за ним зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 1897786), а реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проведена.

Про те, що ОСОБА_2 , набув у власність приміщення інженерного корпусу на підставі договору дарування, їй стало відомо у жовтні 2020 року після ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи, наданими на запит представника позивача адвоката Волошина І.В. Вважає, що договір дарування 13/100 частки інженерного корпусу М-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , є удаваним, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору купівлі- продажу, а тому відповідне майно є об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набуте в період шлюбу, оскільки попередній власник майна ОСОБА_5 придбав вищевказане майно оплатно за 24500,00 гривень; договір укладено між сторонніми особами, які не є родичами між собою; майно, що було подароване, мало значну цінність, вартість майна на той час більш як в 96 разів перевищувала середню заробітну плату по Україні; пройшов невеликий строк після придбання ОСОБА_5 майна з прилюдних торгів (січень 2000 року) та оформленням оспорюваного договору дарування (жовтень 2000 року); відповідач ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю з 1993 року та по даний час, а тому придбання ним нежитлового приміщення господарського призначення явно становило для нього значний комерційний інтерес. При цьому основним видом діяльності відповідача є саме надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інший з обдарованих за договором дарування від 20.10.2000 року - ОСОБА_4 - вів підприємницьку діяльність з 1993 року та припинив її лише у 2015 році; ОСОБА_4 менш як через 2 тижні після оформлення права власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу як окремий об`єкт нерухомого майна відчужив свою частку на користь ОСОБА_2 . У зв`язку з вищезазначеним позивач переконана, що фактично 20.10.2000 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , з іншої сторони, було укладено саме договір купівлі-продажу, а не дарування. Отже, оскільки спірне майно було набуте відповідачем 20.10.2000 року - до розірвання шлюбу у 2001 році, та не належить до речей, визначених ст. 24 КпШС як роздільне майно подружжя, то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі договору дарування від 20.10.2000 року ОСОБА_8 фактично набув 1/2 частки спірного майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно, в силу положень ст. 28 КпШС України позивач вважає, що має право на половину цієї частки, а саме 1/4.

31 березня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому він зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та вважає їх такими, що до задоволення не підлягають. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивачем не доведено факт настання між сторонами спірного правочину інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені, на її думку, удаваним правочином.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22 березня 2021 року.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено, залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою суду від 08 червня 2021 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 08 липня 2021 року з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 08 липня 2021 року клопотання позивача ОСОБА_1 - адвоката Волошина І.В. про визнання явки позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 обов"язковою - задоволено. Визнано явку позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_4 в судове засідання 05 серпня 2021 року - обов"язковою.

09 липня 2021 року позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про відвід судді.

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року відвід судді Галінській В.В. визнано необгрунтованим, передано питання вирішення відводу судді іншому судді в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Провадження у справі зупинено.

13 липня 2021 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Галінської В.В. відмовлено.

Ухвалою суду від 14 липня 2021 року поновлено провадження у справі.

05.08.2021 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 до суду подана заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 про витребування доказів задоволено, витребувано у Першої Рівненської державної нотаріальної контори відомості із спадкового реєстру про заведені спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича належним чином завірену копію спадкової справи заведену після смерті ОСОБА_5 , номер у спадковому рєстрі 62066318, номер у нотаріуса: 4-20418.

Ухвалою суду від 10 березня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 про залучення до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 задоволено, залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно правонаступника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 30.06.2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_9 про виклик та допит у судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , що підтримане в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_12 задоволено.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року постановлено здійснити привід в судове засідання в приміщення Рівненського міського суду Рівненської області свідка ОСОБА_11 .Здійснення приводу доручено Рівненському РУП ГУНП в Рівненській області.

29 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_9 , ОСОБА_12 підтримали позовні вимоги, просили їх задоволити. Пояснивши, що 26.03.2001 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу між сторонами не було спорів щодо спільного майна подружжя, проте, у 2020 році у зв"язку з відмовою ОСОБА_2 брати участь у витратах на утримання їх спільної доньки позивач вирішила поділити спільно нажите під час шлюбу майно і дізналась що у 2020 році ОСОБА_2 набув у власність спірне приміщення на підставі договору дарування. Важають такий договір удаваним, оскільки попередній власник майна ОСОБА_5 придбав вищевказане майно оплатно, договір укладено між сторонніми особами, які не є родичами. Окрім того вважають, що розбіжності у поясненнях відповідача і його представника стосовно обставин укладання договору свідчать про їх намагання позбавити позивача права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення, що було набуте за час шлюбу. Підтримали заяву про поновлення строку позовної давності, яку обгрунтували тим, що позивач не була присутня при укладенні спірного правочину, ОСОБА_2 або будь які інші особи не повідомляли їй про набуття спірного приміщення у власність, позивач не володіла та не користувалась спірним приміщенням та не зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, відповідачем не доведено належними доказами обставин за яких ОСОБА_1 дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, ОСОБА_13 не мала можливості дізнатись про набуття ОСОБА_2 приміщення у власність на підставі спірного договору дарування, оскільки на той час були відсутні відкриті реєстри речових прав на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мартинов О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивували тим, що позивачем не надено доказів об"єктивної неможливості дізнатись про порушення свого права у межах строку позовної давності. ОСОБА_2 пояснив, що які були відносини у нього з ОСОБА_5 він не пам"ятає, його взяли в долю, оскільки ОСОБА_4 був винен йому кошти, майно він не придбавав, коштів не передавав. Просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами дійсну спрямованість волі сторін при укладанні спірного правочину.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов відповідач ОСОБА_3 не подав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що він є кумом ОСОБА_4 , який в свою чергу є братом позивача ОСОБА_1 . Вказав, що зі слів ОСОБА_4 йому відомо, що на початку 2000 р. ОСОБА_4 разом із партнером ОСОБА_2 придбали приміщення заводу на АДРЕСА_1 на другому поверсі. ОСОБА_2 був одружений на сестрі ОСОБА_4 . ОСОБА_4 розповідав йому, що це приміщення вони придбали по 50%. Свідок вказав, що ціна йому не відома, при укладенні договору присутній він не був, письмово не перевіряв.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мартинова О.Ю., допитавши свідка, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

10.09.1988 року між позивачем та відповідачем по справі - ОСОБА_2 - було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис № 1467.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 3 від 11.12.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення суду м. Рівне від 25.05.1998 року. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001 року, актовий запис № 224.

Відповідно до ст. 39 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (в редакції, чинній на час розірвання шлюбу) розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Роз`ясненнями п. 15. Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що правило про те, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1.01.2004 р., тобто до дня набрання чинності Сімейним кодексом України.

Таким чином, якщо шлюб було розірвано у судовому порядку до 1.01.2004 р., то такий шлюб вважається розірваним з моменту його реєстрації в органах РАЦС.

Отже, враховуючи, що датою реєстрації розірвання шлюбу між ОСОБА_15 та ОСОБА_2 є 26.03.2001 року, днем припинення між ними шлюбу є саме 26.03.2001 року.

Як вбачається із свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 30.03.2017. позивачем змінено ім`я з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_13 ».

Як встановлено із матеріалів справи відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_4 , набули у власність 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. № 30), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 20.10.2000 року, що укладений між ОСОБА_5 (« ОСОБА_6 ») та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 («Обдаровані), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095. Право власності за даним договором зареєстровано за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 25.10.2000 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації.

Згідно з п. 2 зазначеного Договору це приміщення належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 13.01.2000 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. (реєстровий № 107), зареєстрованого 14.01.2000 р. в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 2-85-167.

Згідно з п. 3 Договору вказана частка інженерного корпусу складається з приміщень №№ 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123 загальною площею 363,9 кв.м.

Згідно з п. 4 Договору експертна вартість приміщення згідно довідки-характеристики, виданої 24.07.2000 р. Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за № 5936, становить 24 492,00 (двадцять чотири тисячі чотириста дев`яносто дві) гривні.

Згідно з п. 5 Договору дар цей сторони оцінили в розмірі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Згідно з п. 6 Договору даний договір є безоплатним. Даритель не має права вимагати від Обдарованих зустрічних дій майнового характеру.

Згідно з п. 7 Договору Даритель свідчить, що приміщення до цього часу нікому не продане, не заставлене, не подароване, в спорі і під забороною не перебуває, щодо нього відсутні будь-які права третіх осіб (право наймача, довічного користування, оренди тощо). Відомості з Єдиного реєстру про відсутність заборони відчуження цього об`єкту нерухомості підтверджуються довідкою № 289220-142 від 20.10.2000 р., виданою Користувачем Єдиного реєстру приватним нотаріусом Кострикіним В.І.

16.10.2002 року розпорядженням міського голови №2731-р «Про дозвіл на реконструкцію» ОСОБА_4 , ОСОБА_2 дозволено реконструкцію 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу по АДРЕСА_1 під адміністративне приміщення, відповідно до представленого проекту.

17.07.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було оформлено право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.07.2003 серії НОМЕР_1 на підставі розпорядження міського голови від 15.07.2003 № 1985-р. Загальна площа приміщення (363,9 кв.м.) після реконструкції залишилась незмінною.

29.07.2003 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_4 частину вищевказаного адміністративного приміщення, про що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик Світланою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 3043. Відповідно до п. 3 зазначеного договору продаж вчинено за 134 451 грн.

31.07.2003 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (ціла частка), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1140400 від 31.07.2003.

На даний час ОСОБА_2 є одноосібним власником адміністративного приміщення інженерного корпусу (літ. М-3) згідно свідоцтва про право власності від 17.07.2003 року та договору купівлі-продажу від 29.07.2003, що, зокрема, підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 228480052 від 17.10.2020, згідно з якою право власності ОСОБА_2 на вищезазначений об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 1897786).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому оскільки спірна угода укладена до вступу в дію Цивільного кодексу України, то правовідносини регулюються ЦК УРСР (1963р.).

До спірних правовідносин підлягають застосуванню правові норми в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 20.10.2000 року та час реєстрації розірвання шлюбу 26.03.2001 року), норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР від 20.06.1969 року, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року.

Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на момент укладення спірного договору) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 3 від 20 квітня 1978 року, яка діяла на момент укладення оспорюваного правочину, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, що викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

В силу приписів ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що уклавши, на твердження позивача, удаваний правочин - договір дарування від 20 жовтня 2000 року, між сторонами цього договору ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з іншої сторони насправді встановились інші правовідносини, не доведено також і того, що воля сторін в удаваному правочині була спрямована саме на укладання договору купівлі-продажу, сторонами спірного правочину були вчинені дії на виконання договору купівлі-продажу. Жодні докази, які б свідчили про те, що договір дарування від 20.10.2000 року має ознаками удаваного правочину - в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Зважаючи на те, що частка адміністративного приміщення в АДРЕСА_1 набута відповідачем ОСОБА_2 в дар вона є його особистою власністю незважаючи на перебування в цей період у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , а тому поділу між ними не підлягає.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 заявлено про пропуск позивачем ОСОБА_1 строку позовної давності. У зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, який діє на час звернення позивача до суду, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно є безпідставними та недоведеними суд відмовляє в задоволенні позовних вимог саме із цих підстав.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

відповідач ОСОБА_2 АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складене 16 січня 2023 року.

Суддя -