ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/321/23 Справа № 186/351/21 Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2021 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та в квітні 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про вселення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що на підставі рішення Першотравенської міської ради №168 від 15.07.1988 року, на ім`я ОСОБА_2 видано ордер №7033 від 19.07.1988 року, на зайняття жилої площі по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 вселений у зазначену квартиру в якості основного квартиронаймача. Разом з ним, на правах членів сім`ї, також вселені вона та їх донька ОСОБА_3 . 23 лютого 1993 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, відповідач покинув сім`ю та фактично вибув з місця реєстрації проживання. Факт вибуття відповідача з місця реєстрації проживання підтверджується актом виданим ПП «Комунальщик-4». Відповідач вибув з наданої йому квартири та тривалий час не проживає у ній, не приймає участі в її утриманні, догляді, втратив до неї будь-який інтерес. На ці обставини вказує несплата відповідачем комунальних платежів, не отримання кореспонденції за адресою місця реєстрації, відсутність у квартирі його особистих речей, не проведення поточних ремонтів та інше. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі не існує. Впродовж всього періоду найму, всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, повністю покладені на неї. Весь цей час вона проживає за вказаною адресою, сумлінно виконує обов`язки квартиронаймача та планує у подальшому реалізувати своє право на зміну договору найму шляхом визнання її основним наймачем зазначеної квартири у порядку ст.106 Житлового кодексу України. Вважає, що існують всі обставини, які свідчать про те, що відповідач вибув та не проживає у спірній квартирі більше встановленого терміну ніж той, протягом якого за ним зберігається право на користування жилим приміщенням, тому є всі підстави для визнання останнього таким, що втратив право на користування жилим приміщення. Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що рішенням виконавчого комітету Першотравенської міської ради від 15.07.1988 року №168 йому у зв`язку із відсутністю забезпеченості житлом, надано квартиру АДРЕСА_2 , на пільгових умовах, як учаснику бойових дій, що підтверджується довідкою управління комунального господарства та майна виконавчого комітету Першотравенської міської ради від 03.03.2009 року. На підставі вищезазначеного рішення йому видано ордер №7033 від 19.07.1988 року на заняття житлової площі у квартирі АДРЕСА_2 . В ордері вказано, що його видано ОСОБА_2 , сім`я якого складається з трьох осіб. На момент видачі ордеру, його сім`я складалась з дружини - ОСОБА_1 та доньки - ОСОБА_4 . На підставі вказаного вище ордеру, він, а також відповідачка з їх спільною дитиною, як члени сім`ї, вселились у квартиру АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_2 , на сьогоднішній день не приватизована. Шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано 23.02.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Також зазначає, що між ним та відповідачкою вже протягом тривалого часу існує спір з приводу проживання у спірній квартирі. Так, ще у 1994 році у Першотравенському міському суді розглядалась справа №2-41/1994 за його позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до нього про вселення у квартиру. В обґрунтування позову він вказував, що «у квітні 1992 року ОСОБА_1 з донькою покинула квартиру та пішла до іншого чоловіка, з яким мешкає на теперішній час». Рішенням Першотравенського міського суду від 25.11.1994 року по справі №2-41/1994, ОСОБА_1 вселено з донькою ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_2 , а йому відмовлено у задоволенні його позовної заяви до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не втратила інтересу до даної житлової площі. Після ухвалення вищевказаного рішення, він надав ОСОБА_1 екземпляр ключів від спірної квартири, однак до квартири вона не в`їхала. Акцентує увагу суду на тому, що у вказаному рішенні встановлена та обставина, що у 1993 році ОСОБА_1 самовільно вивезла з квартири АДРЕСА_2 , меблі (кухонний та гостинний гарнітур, м`які меблі) та техніку (телевізор, холодильник). Протягом певного часу він проживав у вищевказаній квартирі у фактично непридатних для проживання умовах, оскільки ОСОБА_1 вивезла з квартири усі меблі (в т.ч. кухонні) та техніку, він змушений був спати на старій «розкладушці», яку йому надали у тимчасове користування друзі, а харчуватися на роботі. 20 червня 1998 року він уклав шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20.06.1998 року та переїхав проживати до дружини у квартиру АДРЕСА_3 . Переїзд до дружини був зумовлений тим, що ОСОБА_6 була вагітною, а квартира АДРЕСА_2 , на той момент була непридатна для нормального проживання у зв`язку із відсутністю там меблів та техніки, які ОСОБА_1 раніше самовільно вивезла, тобто через дії ОСОБА_1 у квартирі не було навіть спального місця, що утворило суттєві перешкоди йому для проживання, тим паче разом з вагітною дружиною. Факт того, що у вказаний період його нова дружина була вагітною, підтверджується свідоцтвом про народження їх сина, ОСОБА_7 , дата народження якого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно, завагітніла ОСОБА_6 навесні 1998 року. Квартиру АДРЕСА_2 , він періодично відвідував, оскільки вважав та вважає її своїм житлом, там знаходилися його особисті речі. Під час одного з таких візитів наприкінці 1999 року він виявив, що вікна його квартири замінені, а замість старих дверей встановлені нові металеві із новим замком. Оскільки ключі від квартири мала лише його колишня дружина, ОСОБА_1 , то вочевидь змінити замки могла лише вона. Намагаючись потрапити у своє житло, він стукав у двері, однак відповідачка двері не відкрила, тому він вимушений був викликати міліцію, однак дільничний нічим йому не допоміг, ключі від квартири ОСОБА_1 йому і у подальшому не надала. Йти на конфлікт з колишньою дружиною через квартиру та вселятися туди у примусовому порядку на той момент він не мав можливості з поважних причин, оскільки, наприкінці 1998 року його нова дружина перебувала на останніх строках вагітності, будь-який стрес їй був протипоказаний, увесь свій вільний від роботи час, він присвячував саме догляду за вагітною дружиною, а після народження дитини у січні 1999 року - догляду ще й за новонародженим сином. Таким чином, він не міг проживати у спірному житлі з поважних причин - через перешкоди, що створила йому ОСОБА_1 , чим спочатку унеможливила його проживання у квартирі, а потім унеможливила і доступ до квартири. Інша справа, що свідчить про наявність спору між сторонами з приводу житла, розглядалася у Першотравенському міському суді у 2009 році. Так, незважаючи на те, що саме з вини ОСОБА_1 він не має можливості проживати у спірній квартирі, на початку 2009 року ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду із позовом №2-387/09 до нього, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Тоді ОСОБА_1 подала заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку із чим ухвалою Першотравенського міського суду від 02.06.2009 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Після того, як ОСОБА_1 змінила думку щодо необхідності визнання його таким, що втратив право користування квартирою, та залишила позов без розгляду, спір між сторонами тимчасово «затих», він, як і раніше, вважав квартиру своїм житлом, а фактично проживала там ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 . Такий варіант влаштовував ОСОБА_1 , оскільки він, як учасник бойових дій, наділений відповідно до законодавства певними пільгами. Зокрема, з відповіді Управління праці та соціального захисту населення від 29.03.2021 року №04-01/792 вбачається, що йому нараховувалися пільги на житлово-комунальні послуги як учаснику бойових дій з 01.10.2019 року у безготівковій формі. З доданих до відповіді УПСЗН довідок №34, №35, №36 про розмір отриманої пільги у грошовій формі випливає, що за жовтень-грудень 2019 року він отримав пільг в грошовій формі в розмірі 1489,55 гри., за січень-грудень 2020 року - 4767,41 грн., за січень-березень 2021 року - 1718,61 грн. Наголошує на тому, що у вищевказаних довідках №34 та №35 про розмір отриманої пільги в грошовій формі у відомостях про нього у графі «проживає за адресою» вказано: « АДРЕСА_1 », тобто адреса спірної квартири, права користування якою ОСОБА_1 бажає позбавити його.

Також зазначає, що наведена інформація про пільги, що нараховувалися йому, свідчить про те, що він безпосередньо брав участь в утриманні квартири АДРЕСА_2 , так як нараховані пільги щомісячно зараховувалися в рахунок плати за житлово-комунальні послуги. Як було вказано вище, квартира АДРЕСА_2 , була надана саме йому на пільгових умовах як учаснику бойових дій. Факт того, що він є учасником бойових дій підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 03.02.1997 року. На сьогоднішній день він є непрацездатною особою у зв`язку із досягненням пенсійного віку, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 . Жодного іншого житла він не має, право власності на будь-яке нерухоме майно за ним не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 250565096 від 30.03.2021 року. Отже, він не набув права власності або постійного права користування іншим житловим приміщенням, а тому спірна квартира є його єдиним житлом, на проживання в якому він може розраховувати. Також вважає, що причини відсутності його у спірній квартирі є поважними, а тому за ним зберігається право на проживання в спірній квартирі. ОСОБА_2 просив вселити його у спірну квартиру.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про вселення -задоволено.

Вселено ОСОБА_2 у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 гривень 00 копійок.

У задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року, ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, стягнути на її користь судові витрати.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_4 , яка на даний час досягла повноліття.

На підставі рішення виконавчого комітету Першотравенської міської ради народних депутатів №168 від 15 липня 1988 року ОСОБА_2 , на пільгових умовах, як учаснику бойових дій, сім`я якого складалась з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_4 , дозволено зайняти двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується архівною копією ордеру №7033 від 19 липня 1988 року.

Відповідно до довідки №1461/2, яка видана 03 березня 2021 року виконкомом Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 з 08.09.1988 року; ОСОБА_2 з 08.09.1998 року; ОСОБА_4 з 28.07.2008 року.

23 лютого 1993 року шлюб між сторонами у справі розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , яке видане 23 березня 1993 року міським відділом РАЦС міста Першотравенська, Дніпропетровської області, про що було зроблено актовий запис №30.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1994 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, було задоволено та вселено ОСОБА_1 до житлового приміщення, квартири АДРЕСА_2 .

20 червня 1998 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , яке видане 20 червня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про що було зроблено актовий запис №52. Прізвище дружин після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 .

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мають дитину сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 червня 2009 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до акту №126, який виданий 09 березня 2021 року ПП «Комунальщик-4», ОСОБА_2 , 1962 року народження, зареєстрований але не проживає у квартирі АДРЕСА_2 на підставі розпорядження міського голови Вінницької О.Р. №67 від 18.02.2016 року), міста Першотравенська, Дніпропетровської області, з 1998 року і по теперішній час.

Відповідно до квитанцій, виданих АТ КБ «ПриватБанк», з 2019 року по теперішній час комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує ОСОБА_1 , до 01 грудня 2020 року пільги на житлово-комунальні послуги, які надавались ОСОБА_2 , як учаснику бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 , видане Першотравенським міськвоєнкомом 03 лютого 1997 року), нараховувались за спірною адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як встановлено судом, спірне житлове приміщення перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Першотравенська Дніпропетровської області.

Комунальна власність -одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності.

Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування.

До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 зазначав, що спірна квартира є єдиним його житлом, він має намір брати участь у її приватизації, із позивачем перебуває у неприязних відносинах, мають місце постійні сварки та суперечки між ними та у нього відсутній доступ до спірної квартири у зв`язку зі зміною позивачкою замків на вхідних дверях, ключі від яких йому не були надані.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, позивачка ОСОБА_1 надала акт №126 від 09 березня 2021 року, складений комісією Приватного підприємства «Комунальщик-4» у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до якого ОСОБА_2 , 1962 року народження, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , але фактично з 1998 року у квартирі не проживає.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував, що відповідач у спірній квартирі не проживає у зв`язку з неприязними відносинами з позивачкою та у зв`язку із замінами замків на вхідних дверях, що унеможливлює доступ відповідача до квартири тобто у даному конкретному випадку та з урахуванням обставин справи відсутність відповідача має місце з поважних причин понад встановлені строки передбачені ст.ст.71, 72 ЖК України.

Факти проживання відповідача у своєї другої дружини ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , у повній мірі не свідчить про існування у нього права користування чи власності на вказане майно та не спростовує доводи відповідача про те, що спірна квартира є єдиним його житлом.

Крім того, відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №296568737 від 27 січня 2022 року, інформація про право власності на нерухоме майно належне ОСОБА_2 у реєстрі відсутня.

Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо.

Разом з тим, на суд покладено обов`язок ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду, ухваленого на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимоги заявлених у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 про вселення, оскільки під час розгляду справи судом, підтвердився факт порушення прав ОСОБА_2 , який позбавлений вільного доступу у спірну квартиру через дії ОСОБА_1 , що є порушенням його права як наймача спірної квартири, а тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 довгий час не проживає у спірному помешканні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає у зв`язку із неприязними відносинами з позивачкою та у зв`язку із замінами замків на вхідних дверях, що унеможливлює доступ відповідача до квартири тобто у даному випадку відсутність відповідача має місце з поважних причин понад встановлені строки передбачені ст.ст.71, 72 ЖК України.

Якщо таке не проживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло (Верховний Суд у постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 не сплачує житлово-комунальні послуги, що квартира йому не потрібна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки лише факт несплати комунальних платежів за квартиру, на який посилається позивач, не є підставою позбавлення особи права користування квартирою. Крім того, в процесі розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , та він має намір брати участь у її приватизації, що свідчить про наявність інтересу до такого житлового приміщення.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Таким чином, позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК Української РСР строк саме без поважних причин, отже, не довела підстави для визнання особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що у відповідача існує інше постійне місце проживання, крім спірного.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова