Справа № 308/3560/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2022 року (у складі судді Голяни О.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування квартирою і виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у березні 2021 р.

Просила усунути перешкоди в користуванні належною їй власністю шляхом визнання припиненим права ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_1 із указаної квартири.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору дарування від 04.02.2002 р. позивач є одноосібним власником спірної квартири, в якій із 21.05.2002 р. зареєстрований і проживає відповідач ОСОБА_1

09.06.2020 р. шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 систематично ображає і принижує позивачку, вчиняє щодо неї дії, які містять ознаки домашнього насильства, чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, внаслідок чого між сторонами виникли вкрай неприязні стосунки.

При цьому, позивач повністю утримує квартиру, сплачує комунальні платежі, має намір уселити в квартиру чоловіка, з яким планує зареєструвати шлюб.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.02.2022 р. позов ОСОБА_2 задоволено:

-усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання припиненим права ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_1 та шляхом виселення ОСОБА_1 із указаної квартири.

Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення із підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції дав неналежну оцінку постановам судді Ужгородського міськрайонного суду від 23.11.2020 р., від 01.07.2021 р. та від 21.10.2021 р. (справи про адміністративні правопорушення), показанням свідків, обставинам щодо наявності у відповідача зерносховища та відчуження ним свої частки (1/4) у батьківській квартирі;

-відповідач іншого житла не має, у спірній квартирі проживає понад 20 років і за цей час уклав у неї багато фізичних і фінансових зусиль.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Ковальчук О.В., просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до наступного: після розірвання шлюбу відповідач систематично ображає та принижує позивачку, вчиняє щодо неї дії, які містять ознаки домашнього насильства, чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, унаслідок чого між сторонами виникли вкрай неприязні відносини.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ковальчук О.В., не визнали скарги з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився утретє, хоча про дату, час і місце такого був належно повідомлений.

19.10.2022 р. (на друге судове засідання) ОСОБА_1 подав заяву про відкладення розгляду справи (т.2, а.с.153), яка судом була задоволена. Однак, на наступне судове засідання, яке було призначено на 31.01.2023 р., відповідач знову подав аналогічну заяву про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів розцінює останню заяву як необґрунтовану, а процесуальну поведінку відповідача як неявку без поважних причин, у зв`язку з чим вважає доцільним переглянути справу за його відсутності. Правова аргументація відповідача відома та зрозуміла, позаяк викладена у відзиві на позов (т.1, а.с.52-60) та в апеляційній скарзі.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції із того, що хоча відповідач ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі з 2002 р. і набув право користування спірною квартирою як член сім`ї позивача, а іншого житла не має, однак із метою запобігання подальших випадків насильства щодо позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, так як право позивача на її особисту недоторканість має пріоритет перед правом відповідача на житло.

Оцінюючи виселення ОСОБА_1 із житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції і враховуючи фактичні обставини справи суд визнав, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини.

04.09.1993 р. між ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 , котра на момент розгляду справи є повнолітньою, створила свою сім`ю, яка складається з чоловіка ОСОБА_6 , і сина ОСОБА_6 , 2019 р. народження. Повнолітня донька ОСОБА_7 зареєстрована в спірній квартирі АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає у ній (а.с.12 14, т.1).

04.02.2002 р. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 подарували, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 04.02.2002 р., нотаріально посвідченим державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В.

12.02.2002 р. указаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку (а.с.6, т.1). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 255110717 від 30.04.2021 р., квартира загальною площею 64,6 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування серії та номер 3-587, виданий 04.02.2002 р. державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори Ластівка А.В. (т.1. а.с.70).

Дарувальники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками позивачки ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.150, т.1).

Тобто, позивач ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Технічним паспортом стверджено, що загальна площа квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 64,6 кв. м, житлова 39,6 кв. м, квартира складається із трьох окремих кімнат (а.с.9, т.1).

30.04.2002 р. відповідач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_11 квартиру під АДРЕСА_3 , що підтверджується договором дарування від 30.04.2002 р., нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О.Ф. У тексті угоди сторони передбачили, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, не носить характеру мнимої та удаваної угоди (а.с.86, т.1).

Сторони зареєстровані та фактично вдвох проживають у спірній квартирі. Відповідач зареєстрований із 21.05.2002 р., що стверджується копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 та довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 933/18-06 від 29.04.2021 р. (а.с.7, 39 т.1.), а вселився в спірну квартиру за згодою позивача як член її сім`ї чоловік, тобто набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

На час розгляду справи сторони спільного побуту не ведуть.

09.06.2020 р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі № 308/10480/19, яке набрало законної сили 07.08.2020, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, внаслідок чого відновлено дружині дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ». У мотивувальній частині рішення суду зазначено, що спільне життя у подружжя не склалося, оскільки у сторін по справі різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, внаслідок чого виникають непорозуміння і сварки, що призвело до втрати любові та поваги один до одного, шлюб фактично перестав існувати, носить формальний характер (а.с.4-5, т.1).

Після розірвання шлюбу сторони не укладали ніяких договорів, предметом яких є проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Докази того, що відповідач має інше житло, в матеріалах справи відсутні. Відповідачу на праві власності належить нежитлова будівля зерносклад загальною площею 74,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 . Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 14.10.2009 р., що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245747714 від 24.02.2021 р. (т.1, а.с.28).

21.01.2020 р. відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , подарували ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , частки квартири АДРЕСА_5 . Указаний договір дарування посвідчений 03.02.2020 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. (т.2, а.с.61).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245712220 від 24.02.2021 р. квартира загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 27,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 , належить на праві приватної власності ОСОБА_14 (т.1, а.с.29).

Протягом 2020-2021 років між сторонами часто виникали конфлікти на побутовому рівні, щодо яких ОСОБА_2 неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Водночас, доказів антигромадської поведінки самої ОСОБА_2 у матеріалах справи немає.

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Крегул М.М. від 23.11.2020 р., яка залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.11.2021 р. (справа 308/10723/20) відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 грн. З тексту постанови вбачається, що 11.10.2020 р. о 21 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив умисну сварку зі своєю дружиною, штовхнув та намагався нанести удар в область голови (т.1, а.с.49, т.2, а.с.37-43).

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Дергачової Н.В. від 01.07.2021 р. (справа 308/15670/21) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. (т.1, а.с.208). З тексту постанови вбачається, що ОСОБА_1 17.04.2021 р. близько 21 год. за адресою АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно співмешканки та дочки, а саме: висловлювався нецензурною лайкою, вчинив моральний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода їх здоров`ю. Правопорушення вчинено повторно протягом року.

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шумило Н.Б. від 21.10.2021 р. (справа 308/9459/21) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення. З тексту постанови вбачається, що ОСОБА_1 17.07.2021 р., близько 23 год., вчинив домашнє насильство до колишньої дружини, а саме: ображав нецензурною лайкою (т.2, а.с.34-36).

Відповідач ОСОБА_1 із 15.10.2020 р. перебуває на профілактичному обліку Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області як кривдник. Також в матеріалах справи наявний терміновий заборонний припис, відповідно до якого ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 строком на 10 діб з 19 год. 26.04.2021 р. по 10 год. 06.05.2021 р. (а.с.71-72, т.1).

Позивач ОСОБА_2 , допитана в судовому засіданні в якості свідка, показала, що протягом кількох останніх років її колишній чоловік поводить себе агресивно, зловживає алкогольними напоями. В кінці серпня 2019 р. ОСОБА_1 не пустив позивачку ночувати в належній їй квартирі. Згадала випадок, коли відповідач здійснив спробу її зґвалтувати. Також був випадок, коли ОСОБА_1 погрожував скоїти суїцид, при цьому казав, що в його смерті буде звинувачена ОСОБА_2 . Внаслідок постійної загрози з боку відповідача вона перестала спати вночі, вимушена звернутися до лікаря психотерапевта для лікування.

У матеріалах справи наявні консультативний висновок спеціаліста від 07.07.2021 р., відповідно до якого ОСОБА_2 встановлені діагнози остеохондроз хребта у дорослих, шийний остеохондроз з радикулярним синдромом, стан після ЧМТ (струс головного мозку в жовтні 2020 р.), рекомендоване лікування у невропатолога. Також наявна лікарська консультація від 08.07.2021 р., відповідно до якої ОСОБА_2 рекомендована психотерапія, призначені ліки (а.с.182-184, т.1). 08.07.2021 р. ОСОБА_2 зверталася до лікаря зі скаргами на головні болі, відчуття тривоги; рекомендована психотерапія, медикаментозне лікування (а.с.209-210, т.1).

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є повнолітньою донькою позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , проживає окремо від батьків у орендованій квартирі разом зі своїм чоловіком і дитиною. Проживати разом з батьками не може, так як останні весь час сваряться між собою, батько принижує її та матір, висловлюється нецензурною лайкою. Батько схильний до вчинення насильства в сім`ї. Також пояснила, що ОСОБА_1 має можливість проживати разом з його батьками в квартирі за адресою: АДРЕСА_7 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що матір`ю позивачки. ЇЇ зять ОСОБА_1 поводить себе агресивно, зловживає спиртними напоями.

Опитані відповідачем сусіди сторін, які проживають в будинку АДРЕСА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 надали відповідачу ОСОБА_1 позитивну характеристику (а.с.106-110, т.1). За місцем роботи ОСОБА_1 також характеризується позитивно (а.с.111, т.1).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про суми виплачених доходів від 01.11.2021 р. № 28636 ОСОБА_1 за період з 01.07.2020 р. по 30.06.2021 р. отримав доходи, в тому числі соціальні виплати та заробітну плату, в розмірі 39676,18 грн. (а.с.22, т.2).

Згідно з довідками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 04.03.2021 р. № E4FKGVGVA98U949SA, від 13.07.2021 р. № IECLD9G8NR1GL1NL ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , з карти № НОМЕР_4 ……..9719 були здійснені платежі за енергопостачання, водопостачання, оплата за газ, за послуги розподілу (доставку) газу, оплата здійснювалася за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.15-17, 211-219 т.1).

Договори № 42DN880-3562-21 про розподіл природного газу від 15.07.2021 р. (т.1, а.с.221-223), № 1209865 про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 01.06.2021 р. (т.1, а.с.224-225), про надання послуг з газопостачання № У-0009865с2 за адресою: АДРЕСА_2 , укладені з позивачкою ОСОБА_2 .

Таким чином, наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу ОСОБА_2 зазнавала домашнього насильства з боку колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_1 , що підтверджує факт порушення останнім правил співжиття.

Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема неодноразове притягнення останнього протягом 2020 2021 років до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст. 173-2 КУпАП, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача. Така поведінка відповідача завдає перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням, а також завдає шкоди здоров`ю позивача. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не сприяло вихованню останнього в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень. Оцінюючи ситуацію у цілому, суд убачає потенційний ризик домашнього насильства також і в майбутньому, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Водночас, згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У нашому випадку спір виник між ОСОБА_2 як власником квартири та ОСОБА_1 як користувачем цього житла з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником квартири.

Такі спори вирішуються із застосуванням статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР та їх співвідношенням.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 р. і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. (Постанова ВПВС від 13 жовтня 2020 р. у справі № 447/455/17, постанова ВС від 16.12.2020 р. у справі № 182/7347/18).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Сучасна судова практика йде шляхом визнання факту припинення родинних відносин обставиною, яка має істотне значення для припинення сервітуту на вимогу власника. Тож після розлучення колишній чоловік чи дружина перестає бути членом сім`ї, відповідно втрачає право на сервітут.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 р. у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 р. у справі № 695/2427/16ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 р. у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Установлено та не заперечується, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , разом із нею не проживає і спільного господарства не веде.

Аналізуючи питання балансу інтересів сторін спору, колегія суддів вважає, що інтереси позивачки як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який систематично порушує правила співжиття шляхом учинення домашнього насильства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого рішення.

Так, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку постановам судді Ужгородського міськрайонного суду від 23.11.2020 р., від 01.07.2021 р. та від 21.10.2021 р. (справи про адміністративні правопорушення), показанням свідків, обставинам щодо наявності у відповідача зерносховища та відчуження ним свої частки (1/4) у батьківській квартирі, не заслуговує на увагу як безпідставне, оскільки суд оцінив указані докази з дотриманням вимог статей 76-80, 82, 90, 95 ЦПК України та дійшов у зв`язку з цим правильного та справедливого висновку.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач іншого житла не має, у спірній квартирі проживає понад 20 років і за цей час уклав у неї багато фізичних і фінансових зусиль, колегія суддів відхиляє як такий, що не впливає на правовий результат вирішення спору.

Зокрема, факти відсутності у відповідача іншого власного житла та строк його проживання у спірній квартирі не оспорюються.

Водночас, суд першої інстанції відкинув доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана також за його кошти, виручені від продажу належної йому квартири за адресою АДРЕСА_9 , оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини ним не надано; квартира за вказаною адресою відчужена ОСОБА_1 безоплатно третій особі на підставі договору дарування. Натомість, договір дарування спірної квартири АДРЕСА_1 , недійсним у судовому порядку не визнавався. Окрім того, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на два місяці раніше (04.02.2002 р.), ніж ОСОБА_1 подарував ОСОБА_11 квартиру під АДРЕСА_3 (30.04.2002 р.).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 р. у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинена, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з висновками ЄСПЛ втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, в контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що к справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну психологічну недоторканість.

Верховний Суд у своїй постанові від 27.10.2021 р. у справі № 128/2294/17 також підтвердив, що запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом шляхом виселення колишнього чоловіка.

Судом першої інстанції установлено та відповідачем не спростовано, що протягом 2020-21 років позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів із проханням ужити заходів реагування щодо її колишнього чоловіка (відповідача), на якого в результаті двічі накладалося адміністративне стягнення за вчинення домашнього насильства, а за одним аналогічним фактом провадження у справі було закрито в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, відповідач перебуває на профілактичному обліку як кривдник (т.1, а.с.71), щодо нього також видавався терміновий заборонний припис (т.1, а.с.72 зворот).

Тобто, на думку колегії суддів наявні у справі докази свідчать, що ОСОБА_1 тривалий час систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, застосовує психологічне й фізичне насилля, що унеможливлює проживання із ним в одній квартирі.

Оцінивши виселення відповідача з квартири на предмет пропорційності в контексті принципів ст. 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію і має легітимну мету.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 10 лютого 2023 р.

Судді: