Провадження № 2/204/886/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Вугільної Компанії «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП ВК «Краснолиманська» із вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та зобов`язати вчинити певні дії (а. 1-4, 135-140).

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень від 14 квітня 2023 року, вказав, що він працював на ДП ВК «Краснолиманська», на посаді механіка основного виробництва. 15 листопада 2022 року він звернувся із заявою до відповідача, у якій прохав звільнити його відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 16 листопада 2022 року, у зв`язку із невиконанням роботодавця законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, а саме: невиплати заробітної плати (за грудень 2019 року, 2020 та 2021 роки залишилися невиплаченими суми заробітної плати ). Разом з цим, він прохав відповідача підготувати наказ на звільнення за формою № П-4 та видати йому його копію. При цьому, стверджує, що він зазначав відповідачу про те, що надасть трудову книжку для внесення запису про звільнення за вимогою після підготування наказу про звільнення, оскільки трудова книжка у зв`язку із військовим станом знаходиться у нього. Вказує, що також він прохав, відповідно до ст. 116 КЗпП України, провести з ним розрахунок та повідомити письмово про суми, нараховані йому та виплачені в день їх виплати. Зазначає, що заяву про звільнення він направив відповідачу поштою. Натомість, відповідач тривалий час його не звільняв та не видавав йому трудову книжку, але потім все ж таки звільнив та видав трудову книжку. Вважає, що відповідач повинен був надавати йому табуляграми на підтвердження нарахованої заробітної плати, однак таких йому не надав, через що він змушений у якості доказу нарахованої зарплати надавати Форму ОК-5, та роздруківки його зарплати, взяті зі сторінки на веб-порталі ПФУ. Стверджує, що відповідач заборгував йому заробітну плату за грудень 2019 року, 2020 та 2021 роки, загалом 379423 гривні 30 копійок. Вказує, що відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Зазначає, що відповідно до вимог п. 2 Розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Вказує, що оскільки він подав заяву про звільнення 15 листопада 2022 року, то для обчислення середньої заробітної плати треба брати жовтень та вересень 2022 року, але оскільки в нього інформація про нараховану та виплачену заробітну плату за ці місяці відсутня, то він для розрахунку взяв травень 2022 року (28455,39 гривень ) та червень 2022 року ( 19800,14 гривень ). Стверджує, що загальна сума заробітної плати за травень та червень 2022 року складає 48255 гривень 53 копійки, а тому вважає, що відповідач має йому сплатити мені 427 678 гривень 83 копійки (379 423,30 + 48255,53 ). Разом з цим, зазначає, що у травні 2022 року було 22 робочих дня, а у червні 2022 року було 22 робочих дня, що загалом становить 44 робочих дня. Таким чином, середньоденний заробіток складає 1096,71 гривень (48255,53 гривень/44 робочих дня), натомість його середньомісячний заробіток складає 24 127,76 гривень (48255,53 гривень/2 місяці), а тому розмір вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України повинен розраховуватися виходячи із заробітку за складає 72383 гривні 29 копійок. Вказує, що відповідач не сплатив йому ані заборгованість з оплати праці, ані вихідної допомоги, тому з він прохає суд стягнути з нього заборгованість у розмірі 500062 гривні 12 копійок (427678,83 гривень + 72383,29 гривень).

Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків (а. с. 49).

12 січня 2023 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а. с. 50), однак недоліки зазначені в ухвалі суду від 09 грудня 2022 року, в повному обсязі не усунуті.

Ухвалою суду від 23 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано час для усунення недоліків (а. с. 51).

09 лютого 2023 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а. с. 52-94), однак недоліки зазначені в ухвалі суду від 23 січня 2022 року,у повному обсязі не усунуті.

Ухвалою суду від 14 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 55).

14 та 15 березня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 14 лютого 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 56-131).

Ухвалою суду від 17 березня 2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику (а. с. 132), копія якої надіслана учасникам справи 14 квітня 2023 року за вихідним № 9206/23-вих/2/204/886/23 (а. с. 133).

Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі, позивачу надано час для усунення недоліків (а. с. 134).

14 квітня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 13 квітня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 135-173).

10 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» - Бушинської Є.В. (а. с. 177-181), в якому вона позовні вимоги не визнала в повному обсязі, проти їх задоволення заперечувала.

В обґрунтування відзиву зазначила, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 11 липня 1994 року по 16 листопада 2022 року. Наказом по підприємству № 793-к від 23 листопада 2022 року позивача було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю. Вказує, що позивач вводить суд в оману, оскільки ним не було подано жодного належного та допустимого доказу його тверджень, щодо дати затримки виплати заробітної плати, а розрахунки середнього заробітку та суми вихідної допомоги проведені позивачем невірно, на власний розсуд. Стверджує, що в якості сум, що підлягають сплаті позивачу при звільненні, в тому числі компенсація за невикористану відпустку та одноразову вихідну допомогу, останньому нараховано 125551 гривня 62 копійки, з яких компенсація за невикористану відпустку 23427 гривень 79 копійок та одноразова вихідна допомога 50016 гривень 44 копійки (вказані суми зазначені після обов`язкових утримань). Крім того, зазначає про те, що інформація про нараховані суми при звільненні позивачу була направлена рекомендованим листом 16 лютого 2023 року за вихідним № 01/11-47/17 та отримана останнім 23 лютого 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 336 від 23 лютого 2023 року та довідкою вкладенням від 16 лютого 2023 року № 01/11-47/17. Також вказує на те, що позивач у день звільнення 16 листопада 2023 року не працював, а заяву про звільнення від 15 листопада 2023 року направив на адресу відповідача поштою, яка отримана підприємством 23 листопада 2022 року № 01/10-962. Разом з цим, зазначає про те, що 16 листопада 2023 року позивачу було видано трудову книжку, що підтверджується його розпискою у відповідному журналі, після чого він повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку, однак з невідомих причин до бухгалтерії він не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Крім того, зазначає, що в подальшому позивач також не звертався до бухгалтерії чи керівництва підприємства з вимогою про розрахунок. Вказує, що наведений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не є вірним, оскільки його середньоденна заробітна плата становить 963 гривні 29 копійок, а тому вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги у розмірі 72383 гривні 29 копійок є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Тому прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити.

Станом на дату розгляду справи відповіді на відзив до суду не надходило.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманська». 16 листопада 2022 року позивача звільнено за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю. На день звільнення остаточний розрахунок із позивачем відповідачем не проведений, що підтверджується самим відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Так, приписами ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно з вимогами ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем звільнено позивача 16 листопада 2022 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу.

При цьому, суд зазначає, що жодних додаткових заяв від працівника, які б були підставою для проведення такого розрахунку, чинним законодавством України не передбачено.

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Так, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі за грудень 2019 року та 2020-2021 роки у розмірі 379423 гривні 30 копійок, посилаючись на відомості з форми ОК-5 ПФУ, з яких за: грудень 2019 року 7604 гривні 05 копійок, січень 2020 року 10476 гривень 80 копійок, лютий 2020 року 13072 гривні 33 копійки, березень 2020 року 13189 гривень 21 копійка, квітень 2020 року 13792 гривні 54 копійки, травень 2020 року 12643 гривні 33 копійки, червень 2020 року 13464 гривні 52 копійки, липень 2020 року 13052 гривні 40 копійок, серпень 2020 року 14580 гривень 48 копійок, вересень 2020 року 15788 гривень 30 копійок, жовтень 2020 року 18514 гривень 37 копійок, листопад 2020 року 17093 гривні 61 копійка, грудень 2020 року 18263 гривні 09 копійок, січень 2021 року 16523 гривні 83 копійки, за лютий 2021 року 15701 гривня 69 копійок, за березень 2021 року 13984 гривні 99 копійок, за квітень 2021 року 14840 гривень 10 копійок, за травень 2021 року 18160 гривень 84 копійки, за червень 2021 року12259 гривень 92 копійки, за липень 2021 року 13300 гривень 08 копійок, за серпень 2021 року 16313 гривень 55 копійок, за вересень 2021 року 17258 гривень 35 копійок, за жовтень 2021 року 20996 гривень 66 копійок, за листопада 2021 року 19107 гривень 54 копійки, за грудень 2021 року 19440 гривень 72 копійки.

Однак, суд не може погодитися з заявленою позивачем сумою заборгованості, оскільки вона спростовується наданою ним же випискою по надходженням заробітної плати на його картку НОМЕР_1 в АТ «КБ «Приватбанк» за період з 01 травня 2019 року по 21 листопада 2022 року (а. с. 23-30), відповідно до якої надходження по картці позивача за вказаний період часу становлять 494225 гривень 11 копійок.

Більш того, з наданої відповідачем довідки № 01/11-122/18 від 02 травня 2023 року (а. с. 201) вбачається, що відповідач має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати у загальному розмірі 125551 гривня 62 копійки, яка складається із заборгованості: за грудень 2019 року 293 гривні 53 копійки, січень 2020 року 8329 гривень 07 копійок, за лютий 2020 року 13629 гривень 29 копійок, за березень 2020 року 7248 гривень 64 копійки, за квітень 2020 року 10965 гривень 07 копійок, за квітень 2021 року 1572 гривні 14 копійок, за травень 2021 року 6035 гривень 89 копійок, за липень 2021 року 3496 гривень 90 копійок, за серпень 2021 року 536 гривень 86 копійок, грудень 2022 року 73444 гривні 23 копійки(в т. ч. 23427 гривень 79 копійок компенсація за невикористані відпустки та 50016 гривень 44 копійки одноразова вихідна допомога відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України), вказані суми зазначені після утримань всіх обов`язкових податків та зборів.

Також, позивач прохав суду стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, у розмірі 72383 гривні 29 копійок, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1096 гривень 71 копійка.

Натомість, суд не може погодитися з вказаним розрахунком позивача, оскільки для його розрахунку позивачем взято заробітну плату за травень та червень 2022 року, тоді коли він звільнений в листопаді 2022 року, а відповідно до вимог п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньоденна заробітна плата обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Таким чином, розрахунок позивача середньоденної заробітної плати, і як наслідок суми вихідної допомоги здійснено арифметично невірно, тому суд не приймає його до уваги.

Натомість, з довідки відповідача від № 01/11-122/17 від 02 травня 2023 року (а. с. 200), середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 963 гривні 29 копійок, а одноразова сума вихідної допомоги, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, довідки № 01/11-122/18 від 02 травня 2023 року (а. с. 201) становить 50016 гривень 44 копійки.

Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, суд, з урахуванням обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини, що у період часу з грудня 2019 року по грудень 2022 року, зокрема: за грудень 2019 року 293 гривні 53 копійки, січень 2020 року 8329 гривень 07 копійок, за лютий 2020 року 13629 гривень 29 копійок, за березень 2020 року 7248 гривень 64 копійки, за квітень 2020 року 10965 гривень 07 копійок, за квітень 2021 року 1572 гривні 14 копійок, за травень 2021 року 6035 гривень 89 копійок, за липень 2021 року 3496 гривень 90 копійок, за серпень 2021 року 536 гривень 86 копійок, грудень 2022 року 73444 гривні 23 копійки (в т. ч. 23427 гривень 79 копійко компенсація за невикористані відпустки та 50016 гривень 44 копійки одноразова вихідна допомога відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України), вказані суми зазначені після утримань всіх обов`язкових податків та зборів, відповідачем не виплачено позивачу 125551 гривню 62 копійки заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, а також одноразова вихідна допомога при звільненні, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, усього у сумі 125551 гривню 62 копійки, без відрахування з вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та одноразової вихідної допомоги, підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та, одноразової вихідної допомоги при звільненні, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, усього у сумі 125551 гривню 62 копійки, без відрахування з вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1255 гривень 51 копійку, із розрахунку 1 % від задоволеної суми майнового позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-288, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 )) до Державного підприємства Вугільної Компанії «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та вихідну допомогу у сумі 125551 (сто двадцять п`ять тисяч гривень п`ятсот п`ятдесят одну) гривню 62 (шістдесят дві) копійки, без відрахування з вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із Державного підприємства вугільна компанія «Краснолиманська» на користь Держави судовий збір у сумі 1255 (одну тисячу двісті п`ятдесят п`ять) гривень 51 (п`ятдесят одну) копійку.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна