Провадження № 2/756/579/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участі секретаря судових засідань - Тагієва Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Морський транспортний банк» про визнання майна особистою приватною власністю,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бродовський Є.О. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Морський транспортний банк» про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 укладаючи шлюб не повідомляв ОСОБА_1 той факт що у нього є кредитні зобов`язання перед банківськими установами. У січні 2019 року ОСОБА_2 знаючи той факт, що у неї була значна сума заощаджень грошових коштів, оскільки позивач з лютого 2006 року і по теперішній час працювала помічником голови правління «Альфа Банку» та у період з 2006 по 2010 роки заощадила значну суму грошових коштів, повідомив, що він ще у 2008 році взяв кредит, частину кредитних коштів він виплачував коли у нього було джерело доходів, потім він перестав сплачувати і до цього часу банк жодних листів йому не направляв і він навіть забув про наявність цього кредиту, тому їй і не повідомляв про нього. Позивач вирішила допомогти чоловіку та запропонувала йому, за особисті накопичені нею кошти до шлюбу, вирішити його питання з кредитором та виплатити суму кредиту або викупити право вимоги, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути їй витрачені кошти. Позивач домовилась про відступлення права вимоги, сума права вимоги до відповідача складала 996994,88 грн., вартість права вимоги, за відступлення права вимоги по кредитному договору склала 189 909,75 грн., яку позивач сплатила за власні кошти. По даному кредитному договору відповідач кошти позивачу не повернув. У квітні 2017 року відповідач запропонував їй, як учасниці гаражно-будівельного кооперативу «Водник-2» побудувати на ділянці № НОМЕР_1 , яка була у користуванні позивача гараж та відчужити його. Позивач погодилась на дану пропозицію та зареєструвала 24.04.2017 право власності на гараж, реєстраційний номер об`єкта 000, який за договором купівлі-продажу від 17.10.2017 вона продала ОСОБА_3 . Восени 2019 року відповідач достовірно знаючи, після того, як позивач мала намір сплатити за нього повну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 996 994,88 грн., запропонував їй використати накопичені нею до шлюбу особисті грошові кошти для будівництва гаражного боксу з метою подальшої його реалізації. На початку серпня позивач завагітніла, у зв`язку з тим, що мала піти у декретну відпустку та не зможе заробляти грошові кошти для потреб сім`ї вирішила використати накопичені нею до шлюбу особисті грошові кошти для будівництва гаражного боксу з метою подальшої його реалізації, оскільки відповідач отримував мінімальну заробітну плату, яка у 2019 році становила 4173 грн., а цих коштів на потреби сім`ї не вистачило б. У з`язку з тим, що позивач була вагітною і фізично їй було б важко займатися оформленням потрібної документації, що потребує значної кількості часу запропонував оформити право власності на гаражний бокс на відповідача, мотивуючи це тим, що його кредит вже погашений та він є головою правління ГБК «Водник-2» та йому було простіше вирішувати всі питання з оформлення відповідної документації по цьому гаражу. 02.10.2019 на відповідача було оформлено право власності на гаражний бокс площею 117,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, «Водник-2» гаражно-будівельний кооператив, гараж НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . Після того, як позивач вийшла з декретної відпустки на залишені її особисті кошти, вона мала намір доробити ремонт гаражного боксу та відчужити його, відповідач повідомив, що поки не потрібно витрачати грошові кошти, оскільки накладено арешт на гараж на підставі кредитного договору від 20.05.2008 укладеного між ним та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк». Після цього, шлюбні стосунки між сторонами погіршилися та вони стали проживати окремо, вести окремий бюджет, позивач подала заяву про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що належність майна до особистої приватної власності позивачки визначається фактом придбання позивачем права вимоги до відповідача за особисті кошти за кредитним договором №6687091/3 та фактом відчуження позивачем належного їй гаражу. Отже, спірний гаражний бокс хоча й був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти позивача, тому цей гаражний бокс не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. У зв`язку із наведеним, позивач просить визнати за нею право власності на спірний гараж.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся. При цьому, представник позивача 02.02.2023 надав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся. При цьому, 02.02.2023 надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги не підтримує.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 06.07.2012 між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 706, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.07.2012.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.12.2021 справа № 756/16361/21, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 06.07.2012 Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 01.04.2020.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.10.2021 гаражний бокс площею 117,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гаражно-будівельний кооператив «Водник»-2», гараж НОМЕР_2 , підстава державної реєстрації: довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 168, виданий 23.09.2019, видавник: КБУІГ «Водник-2», належить на праві власності ОСОБА_2 .

Згідно зі висновку про вартість майна, складеного оцінювачем ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» ОСОБА_5 від 21.10.2021, ринкова вартість гаражного боксу площею 117,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гаражно-будівельний кооператив «Водник»-2», гараж НОМЕР_2 , становить без ПДВ 650 000, 00 грн.

Таким чином, з наведеного вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.2012 по 13.12.2021 у період якого побудовано наступне майно: гаражний бокс площею 117,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гаражно-будівельний кооператив «Водник»-2», гараж НОМЕР_2 .

Позивач посилається на те, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі саме за її особисті кошти, було побудовано спірне майно.

За загальним правилом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16 грудня 2015 року (справи №6-2641цс15) було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивач зазначає, що належність майна до її особистої приватної власності визначається фактом придбання позивачем права вимоги до відповідача за особисті кошти за кредитним договором №6687091/3 та фактом відчуження позивачем належного їй гаражу.

Так, згідно із договору купівлі-продажу від 17.10.2017 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравнем Я.М., ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 належний їй на праві власності гараж № НОМЕР_1 площею 36,90 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гаражно-будівельний кооператив «Водник»-2» за ціною 20 000 грн. При цьому, відповідно до п.8 даного договору, чоловік продавця - ОСОБА_2 надав згоду на його продаж. Вказаний договір, щодо підтвердження факту будівництва у подальшому спірного майна, суд оцінює критично, адже не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що саме отримані кошти від продажу нерухомого майна були витрачені у 2019 році на будівництво спірного майна.

Відповідно до договору відступлення права кредитора від 30.01.2019, укладеного між ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» та ОСОБА_1 , остання прийняла право грошової вимоги і стала кредитором за кредитним договором № 6687091 від 22.08.2008, укладеним між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 , сума права вимоги становить 996994,88грн. Вартість прав вимоги, що відступаються ОСОБА_1 становить 189990,75грн., яка була перерахована ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН», що підтверджується платіжним дорученням від 30.01.2019, яке міститься у матеріалах справи.

Також, до матеріалів справи долучено довідку від 22.10.2021 № 72/10 ПрАТ «Престиж груп», з якої вбачається, що ОСОБА_1 працює в ПрАТ «Престиж груп» з 14.02.2006 на посаді офіс-менеджера, однак, довідка не містить відомостей про розмір її заробітної плати.

Відтак, оцінюючи подані докази, щодо підтвердження факту будівництва спірного майна за особисті грошові кошти ОСОБА_1 , суд прийшов до переконання про те, що подані докази не підтверджують факту будівництва спірного майна за особисті кошти позивача, які були особистою власністю позивача у відповідності до ст. 57 СК України, що також не знайшло свого підтвердження у суді.

Доводи позивача про фінансову неспроможність відповідача, суд не приймає до уваги, адже позивачем не надано належних доказів, які підтверджують фінансовий стан відповідача, відповідні клопотання про витребування відповідних доказів стороною позивача не заявлялося.

Твердження позивача про майнову можливість будівництва спірного майна за рахунок її особистих грошових коштів, які були нею накопичені до укладення шлюбу за час її трудової діяльності на посаді помічника голови правління «Альфа Банку» за період з 2006 по 2010 роки, суд оцінює критично, оскільки відповідні підтверджуючі документи до матеріалів не було долучено стороною позивача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірний гаражний бокс площею 117,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 » гаражно-будівельний кооператив, гараж НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , збудовано сторонами за час шлюбу. Позивачем не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї. Не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно було побудовано хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті грошові кошти.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду судом справи, в зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Морський транспортний банк» про визнання майна особистою приватною власністю про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 27.10.2021, з урахуванням ухвали суду від 16.12.2021 у справі №756/16364/21, а саме - у вигляді накладення арешту на гаражний бокс площею 117,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 » гаражно-будівельний кооператив, гараж НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 27.10.2021, з урахуванням ухвали суду від 16.12.2021 у справі №756/16364/21, зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

1. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 );

2. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 );

3. Третя особа: Відкрите акціонерне товариство «Морський транспортний банк» (68003, Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Леніна, 28, ).

Дата складення повного рішення - 13.02.2023.

Суддя М.М. Ткач