Дата документу 11.01.2023 Справа № 332/178/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/178/22 Головуючий у 1 інстанції Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/313/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У січня 2022 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає відповідач.

В зв`язку з тим, що відповідач сплачує за надані послуги не в повному обсязі,з а вказаний період виникла заборгованість в розмірі 41254,64 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати в розмірі 2270,00 грн. судового збору.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.10.2013 по 01.11.2021 року у сумі 39 539 грн. 74 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" судові витрати в розмірі 2175 грн. 64 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині розміру стягнутої суми заборгованості та судових витрат, стягнувши з нього на користь позивача заборгованість у розмірі 28181,68 грн. та 1550,63 грн. судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Правилами про надання послуг, визначений термін внесення платежів до 20 числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, а позивач звернувся до суду 11.01.2022 року, строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості з 01.10.2012 року по 01.11.2018 року сплинув.

Судом першої інстанції не було враховано наступних положень законодавства щодо застосування строку позовної давності.

30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020, не є продовженими.

Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуг Концерну «МТМ» за жовтень 2013р. сплив 20 листопада 2016р., за листопад 2013 року сплив 20 грудня 2016 року і так до 2017 року по якому за січень 2017 року строк сплив 20 лютому 2020 року, за лютий 2017 року у березні 2020р., за березень 2017р. у квітні 2020р., тощо.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з жовтня 2013 року по лютий 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється і була судом застосована невірно.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості починаючи з березня 2017р. припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном МТМ 11.01.2022 року та продовжено в Україні до 31.08.2022р., тому на цю заборгованість поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.

Таким чином, у межах строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 Перехідних положень ЦК України вкладається період з 01.03.2017 року по 01.11.2021 року включно, а нарахування у цьому періоді складають 33150 грн. 55 коп., оплати 4968,87 грн., борг за мінусом сплачених сум та розміру субсидії становить 28 181 грн. 68 коп.

Про визнання заборгованості з боку споживача за інший період, крім поточного щомісячного платежу, буде свідчити сплата ним суми більшої за поточне нарахування. Але у даному випадку відповідачем нараховану оплату на суму 889,03 грн. було погашено лише на суму 459,45 грн., нарахований платіж на суму 1094,05 грн. погашено у сумі 436,35 грн., що не свідчить про визнання заборгованості за попередній період.

З розрахунку заборгованості, які містяться в матеріалах справи, починаючи з березня 2017 року вбачається, що Відповідач здійснював платежі з оплати послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води у період з березня 2017 року по березень 2019 року: у серпні 2016 року - 200, 00грн, у вересні 2016 року - 200,00 грн., в березні 2017року - 400,00грн, у травні 2017року - 900,00 грн., у серпні 2017 року -1000,00 грн., листопаді 2017року - 539,60 грн.,у грудні 2017року - 505,32 грн., у січні 2018 року - 400,00грн, у березні 2018 року - 232,90 грн., у травні 2018 року -500,00 грн. та у березні 2019 року - 500,00грн

Враховуючи, що мали місце такі проплати до березня 2017 року з боку відповідача, суми яких перевищували щомісячні нарахування, то вони мали зараховуватись позивачем на погашення попередньої заборгованості і переривали позовну давність на назад до жовтня 2013 року.

Проте, після цих платежів загальний (трирічний строк позовної давності з березня 2017 року в силу вимог ст. 264 ч. 3 ЦК України почав збігати заново і збіг у квітні 2020 року, а позивач Концерн «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом лише у січні 2022 року.

Про визнання заборгованості з боку споживача за інший період, крім поточного щомісячного платежу, буде свідчити сплата ним суми більшої за поточне нарахування.

У період з березня 2019 року платежі з боку відповідача взагалі були відсутні, а останній платіж відповідача, що перевищував місячне нарахування, який би можна було вважати дією, що свідчить про визнання боргу було здійснено ним ще у травні 2018 року, тому підстави для переривання строку позовної давності у вказаний період відсутні.

Концерн «міські теплові мережі» надав до суд відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував оплати, здійснені відповідачем, подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, а також взяв до уваги продовження строків на період дії карантину, та дійшов висновку, що строк позовної давності можливо застосувати до періоду з 01.08.2012 по 30.09.2013 р., заборгованість за період з 01.10.2013 по 01.11.2021 року підлягає стягненню. Згідно наданої позивачем довідки розмір заборгованості відповідачів за період з 01.10.2013 по 01.11.2021 року, складає 39539,74 грн. Тому до стягнення з відповідача слід визначив суму, що вкладається в межі позовної давності у розмірі 39593,74 грн.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі статуту. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій , її збут та інше.

Таким чином, Концерн «Міськітеплові мережіу періодз 01.08.2012по01.11.2021року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає відповідач. В зв`язку з тим, що відповідач сплачує за надані послуги не в повному обсязі виникла заборгованість в розмірі 41254,64 грн., що підтверджено довідкою та відповідним розрахунком.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

За правилами ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно із п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 (далі Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з боку споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої воді на адресу Концерну „Міські теплові мережі» не надходило.

Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачу в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної води) - постійно. Отже, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з централізованого опалення,централізованого постачання гарячої води тривають. Згідно норм діючого законодавства на відповідача покладається обов`язок по оплаті наданих їм послуг.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач, як споживач комунальних послуг, в порушення вищевказаних норм діючого законодавства належним чином не виконував свої зобов`язання щодо оплати послуг за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за оплату комунальних послуг.

Разом з тим, судом правильно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Встановлено, що письмового договору про збільшення строку позовної давності між сторонами не укладалось, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати загальний трирічний строк позовної давності.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255ЦК України.

Згідно ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи те, що заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи та який не оспорювався відповідачем, вбачається, що в серпні - вересні 2016 року, в березні, травні, серпні, листопаді, грудні 2017 року, в січні, березні, травні 2018 року та в березні 2019 року здійснювались оплати, що свідчить про визнання відповідачем боргу та переривання позовної давності (а.с. 7-10).

Відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» - Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2»(зі змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерну «МТМ» до суду з цим позовом.

Враховуючи оплати, здійснені відповідачем, а також беручи до уваги продовження строків на період дії карантину, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності можливо застосувати до періоду з 01.08.2012 по 30.09.2013 р. ,заборгованість за період з 01.10.2013 по 01.11.2021 року підлягає стягненню.

Згідно наданої позивачем довідки розмір заборгованості відповідачів за період з 01.10.2013 по 01.11.2021 року, складає 39539,74 грн. Тому до стягнення з відповідача слід визначити суму, що вкладається в межі позовної давності у розмірі 39593,74 грн.(а.с. 67).

Суд першої інстанції оцінивши всебічно та об`єктивно обставини справи та сукупність наданих сторонами доказів у їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, - вірно встановив, що ОСОБА_2 , як споживач комунальних послуг, в порушення норм діючого законодавства неналежним чином виконував свої зобов`язання щодо оплати спожитих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому вимоги Концерну «МТМ» про стягнення заборгованості за період з 01.03.2013 по 01.11.2021 у розмірі 39 539,74 грн. підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, твердження апелянта щодо переривання позовної давності не спростовують висновків суду, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, на підставі чого відхиляються судовою колегією.

Щодо посилання апелянта на положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в частині продовження строків давності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. Утім, посилаючись на зазначену правову норму, апелянт не врахував, що позовні вимоги охоплюють період не по квітень 2020 року, а по травень 2021 року, що у свою чергу є кінцевим періодом нарахування заборгованості за комунальні послуги.

Колегія суддів зауважує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції України). Утім, всупереч зазначених положень Конституції, апелянт посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що у свою чергу призводить до посилення відповідальності відповідача в частині збільшення розміру заборгованості за оплату комунальних послуг.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні даних спірних правовідносин не підлягає застосуванню наведена норма права, оскільки вона порушує конституційний припис щодо недопущення зворотної дії нормативно-правового акту, яким посилюється відповідальність особи у даному випадку споживача комунальних послуг.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову за період з липня 01.10.2013 року по 01.11.2021 року

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо застосування зазначеного положення законодавства, наголошуючи увагу на недопущенні посилення відповідальності споживача, що має значення для ухвалення правильного рішення по справі.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 січня 2023 року.

Головуючий

Судді: