ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7247/21Головуючий у 1-й інстанції Дзюбича В.Л.
Провадження № 22-ц/817/74/23 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2023 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романська К.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 607/7247/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юзьвака І.Я. та доповнень до апеляційної скарги, поданих ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.08.2022 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 1/2 частини коштів, сплачених за спожитий природний газ та 1/2 частини коштів, сплачених за нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який розірвано відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26.06.2012 року.

ОСОБА_2 вказав, що під час шлюбу за спільні кошти подружжя він та ОСОБА_1 придбали житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , які належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 указав, що він є титульним власником вказаного майна, проте у зв`язку з конфліктами із колишньою дружиною ОСОБА_1 він не проживає у будинковолодінні більше трьох років.

ОСОБА_2 зазначив, що відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.06.2019 у справі № 607/22269/18 за позовом ДП «Газпостач» ПАТ «Тернопільміськгаз» з нього було стягнено заборгованість за спожитий природний газ у сумі 26430,49 гривень, яку він сплатив самостійно частинами, зокрема: 1) 30.07.2020 6000 грн.; 2) 26.10.2020 - 5000 грн.; 3) 24.12.2020 - 5000 грн.; 4) 26.01.2021 - 5000 грн.; 5) 02.02.2021 - 5430 грн. 49 коп.

ОСОБА_2 вказав, що після розірвання шлюбу він в односторонньому порядку продовжує нести витрати на утримання спільного майна подружжя, відповідач ухиляється від сплати рахунків за житлово-комунальні послуги, тому просив стягнути з колишньої дружини 1/2 частини сплачених ним коштів на утримання житлового будинку.

Також позивач зазначив, що за житловий будинок він сплатив податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017-2019 років на загальну суму 36700,85 гривень, зокрема, у 2017 році 9941 грн. 13 коп., у 2018 році 12617 грн. 33 коп., у 2019 році 14142, 39 гривень.

Враховуючи указане, просив стягнути з відповідача 1/2 частину сплачених коштів за спожитий природний газ та сплаченого податку це майно в сумі 31565,67 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 13215, 24 грн. компенсації 1/2 частини витрат, понесених позивачем на оплату за спожитий природний газ. Стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 18350,43 гривень в якості компенсації 1/2 частини витрат, понесених позивачем на оплату податку на нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 908 гривень сплаченого позивачем судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Юзьвак І.Я. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2022 року, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник зазначив, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, тому суд при вирішенні спору помилково керувався ст. 360 ЦК України, яка визначає порядок утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності. При цьому, суд безпідставно виходив з рівності часток сторін у праві власності на житловий будинок, оскільки на час розгляду справи частки на майно не були встановлені ні договором, ні рішенням суду.

Також, в апеляційній скарзі зазначено, що суд задовольняючи вимогу про стягнення з відповідача 18350, 43 грн. компенсації понесених витрат за оплату податку на нерухоме майно, порушив вимоги процесуального закону, оскільки у справі відсутні докази фактичної сплати позивачем вказаного податку за 2017-2019 роки.

Крім того, ОСОБА_1 у строк, визначений статтею 354 ЦПК України, подала доповнення до апеляційної скарги свого представника, у якому просить рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.08.2022 року скасувати, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_1 вказала, що суд у підготовчому засіданні не розглянув питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України та не виконав вимоги, визначені ч. 1 ст. 189 ЦПК України. Також суд, в порушення ст. 223 ЦПК України, розглянув справу без її участі, що не дало їй змоги подати заяву про застосування строків позовної давності. При цьому, суд не повідомив працівників пошти про номер її телефону, тому вони не мали змоги повідомляти її про наявність рекомендованих листів із судовими повістками. Крім того, суд не направляв їй повідомлення про судові засідання на електронну адресу, яка зазначена у заяві про відкладення розгляду справи. У звязку з цим, ОСОБА_1 подала заяву про застосування апеляційним судом строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат за використаний природний газ за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, посилаючись на те, що вказана вимога подана з пропуском строку позовної давності.

Також, ОСОБА_1 указала, що суд безпідставно стягнув з неї компенсацію 1/2 частини витрат, понесених позивачем на оплату за спожитий природний газ, оскільки указана комунальна послуга надавалась для задоволення власних побутових потреб позивача і за період після розірвання шлюбу та не є витратою на утримання майна. Також, суд не врахував, що частка у будинку, який належить ОСОБА_1 , може бути змінена, оскільки на розгляді у суді перебуває справа про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що суд, стягуючи з неї половину сплаченого податку за будинок, не з`ясував, за яке майно позивач сплатив податок, адже ОСОБА_2 не подав доказів про сплати податку саме за будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що витрати на утримання спільного житлового будинку в розмірі 31565,67 гривень були понесені одноособово позивачем після розірвання шлюбу з відповідачем, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення половини цієї суми з ОСОБА_1 в порядку регресу на підставі положень ст. 544 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як установлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, що був зареєстрований 18.09.1993 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського МУЮ, актовий запис № 1338.

Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26.06.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.08.2014 року, яке видане на заміну втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 429,7 кв.м., житловою площею 181,3 кв.м. (а.с. 14).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 25527274 від 13.08.2014, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0608 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.06.2019 року стягнуто із ОСОБА_2 в користь ДП «Газпостач» ПрАТ «Тернопільміськгаз» заборгованість за спожитий природний газ у сумі 26430,49 гривень та 881 гривень судового збору.

Із наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що позивач ОСОБА_2 сплатив у користь ДП «Газпостач» кошти за спожитий природний газ на загальну суму 26430,49 гривень, зокрема: 30.07.2020 року - 6000 грн., 26.10.2020 року - 5000 грн., 24.12.2020 року - 5000 грн., 26.01.2021 року - 5000 грн., 02.02.2021 року 5430, 49 гривень.

Із копій квитанцій відомо, що позивачем ОСОБА_2 було сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 36700,85 гривень, зокрема: у 2017 році 9941, 13 грн., у 2018 році 12617,33 грн., у 2019 році 14142, 39 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя..

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина 2 ст. 370 ЦК України передбачає, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Враховуючи вказане, суд вірно виходив з того, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частках нерухомого майна - житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 429,7 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0608 га., оскільки нерухоме майно набуте сторонам за час перебування у шлюбі.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16 (провадження № 61-21983св18)

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019року справа №521/3743/17-ц.

Із положень п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» випливає, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

За змістом п. б ч. 266.1.2. ст. 266 Податкового кодексу України, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб - власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Таким чином, позивач по справі ОСОБА_2 належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна, а саме будинку по АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій.

Крім того, із матеріалів справи видно, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що з відповідачки в користь позивача слід стягнути 13215,24 гривень компенсації 1/2 частини витрат, понесених позивачем на оплату за спожитий природний газ, а також 18350,43 гривень в якості компенсації 1/2 частини витрат понесених позивачем на оплату податку на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що частки сторін на майно не були встановлені ні договором, ні рішенням суду не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач ОСОБА_2 подав докази того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 придбаний під час перебування сторін у шлюбі, є спільним майном подружжя. Сама по собі та обставина, що Тернопільським міськрайонним судом розглядається спір щодо поділу майна подружжя не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки на час виникнення правовідносин майно перебувало у спільній власності сторін у рівних частках.

Відповідач не подала доказів щодо відсутності у неї обов`язку утримання майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності, тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема статті 360 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Здійснені ОСОБА_2 витрати за спожитий природний газ є витратами на утримання будинку та збереження спільного майна, тому доводи апеляційної скарги про те, що указана послуга надавалась для задоволення особистих потреб позивача, колегія суддів відхиляє. Та обставина, що позивач поніс витрати за період після розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови у позові, оскільки обовязок щодо утримання майна після припинення подружніх відносин не припиняється, адже сторони є співласниками майна та зобов`язані нести витрати на його утримання.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 подав докази щодо сплати податку саме за будинковолодіння по АДРЕСА_1 і в розмірах, визначених у рішеннях - повідомленнях ГУ ДПС у Тернопільській області, тому доводи про те, що суд не з`ясував, за яке майно позивач сплатив податок, та що його сума не відповідає вимогам закону колегія суддів вважає безпідставними. При цьому відповідач не подала будь-яких доказів, які б свідчили про те, що сплачена позивачем сума податку за нерухоме майно не стосується житлового будинку по АДРЕСА_1 та не відповідає його площі і установленій базі оподаткування об`єкта нерухомості.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в частині оплати за спожитий природний газ протягом 01.01.2016-01.03.2018 року.

Доводи про те, що суд розглянув справу без участі належним чином повідомленого відповідача, що не дало змоги ОСОБА_1 оголосити заяву про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції, колегія суддів відхиляє, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи видно, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , що стверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області (а.с. 35).

ОСОБА_1 обізнана про наявність даного судового провадження, що підтверджується поданими нею заявами до суду першої інстанції, зокрема, клопотанням про перенесення судового засідання (а.с. 49), заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 55), заявою про відвід судді (а.с. 74), заявою про відкликання заяви по відвід судді (а.с. 80), клопотанням про відкладення розгляду справи (а.с. 91), заявою про зупинення провадження (а.с. 99).

За зареєстрованим місцем проживанням відповідачу ОСОБА_1 неодноразово надсилалися судові повістки про судові засідання, які були повернуті до суду із зазначенням причин невручення - адресат відсутній за вказаною адресою. Окрім того, у справі наявні докази щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату час та місце розгляду справи телефонограмою.

Судом першої інстанції неодноразово відкладалися судові засідання на підставі поданих ОСОБА_1 заяв, клопотань.

Згідно п. 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.1 статті 131 ЦПК України, ОСОБА_1 про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час усього розгляду справи не повідомляла.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 була належно сповіщена про час та місце судових засідань в суді першої інстанції, тому доводи про те, що суд здійснив розгляд справи без участі належним чином повідомленого відповідача колегія суддів відхиляє.

Як зазначено в пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 17.04.2018 у справі № 200/11 343 14-ц, той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 була належно сповіщена про час та місце судових засідань в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що заява про застосування строку позовної давності, подана до апеляційного суду, не підлягає до задоволення, оскільки відповідач мала процесуальну можливість подати таку заяву до суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд суд не повідомив працівників пошти про номер її телефону та не направляв їй повідомлення про судові засідання на електронну адресу, не може свідчити про відсутність належного повідомлення, оскільки відповідач у встановленому законом порядку повідомлена судом про час та місце розгляду справи судовою повісткою. При цьому ОСОБА_1 не подавала заяву про необхідність повідомлення її на електронну адресу, яку зазначила лише у заяві про відкладення розгляду справи.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та в доповненнях до неї не спростовують законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юзьвака І.Я. та доповнення до апеляційної скарги, подані ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.08.2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 11.01.2023 року.

Головуючий

Судді