Справа № 138/246/22
Провадження № 22-ц/801/81/2023
Провадження № 22-ц/801/108/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 рокуСправа № 138/246/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2022 року та на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування,

Рішення і додаткове рішення ухвалила суддя Холодова Т. Ю.

Рішення ухвалено о 14:49 год у м. Могилів-Подільський

Додаткове рішення ухвалено у відсутності сторін

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2022 року

Повний текст додаткового рішення складено 21 жовтня 2022 року,

Встановив:

07 лютого 2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 24 січня 2017 року вона уклала із відповідачем ОСОБА_2 договір дарування, за умовами якого вона подарувала, а ОСОБА_2 отримала в дар 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що по АДРЕСА_1 .

Також 24 січня 2017 року вона уклала із відповідачем ОСОБА_2 договір дарування, за умовами якого вона подарувала, а ОСОБА_2 отримала в дар земельну ділянку площею 0,0293 га в межах згідно з планом, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровим номером :00:005:0313, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Після укладення договорів вона залишилася зареєстрованою та продовжувала проживати у своїй частці будинку. Фактична передача належної їй частки будинку не відбулася, вона продовжує залишатися її єдиним житлом.

Відповідач ОСОБА_2 є її невісткою. Син зареєстрував шлюб із нею за декілька місяців до своєї смерті. Її син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших дітей у неї немає.

Через моральні страждання, пов`язані зі смертю її сина, вкрай погіршився стан її здоров`я, вона майже перестала ходити і потребувала сторонньої допомоги. Розуміючи, що для ОСОБА_2 вона чужа людина і за догляд вона має платити. Належна їй частина будинку із присадибною земельною ділянкою це все, що вона могла запропонувати ОСОБА_2 в обмін на догляд. Відповідач погодилася, що буде здійснювати за нею необхідний догляд, вести господарство, готувати їй їжу, купувати ліки, матеріально і морально підтримувати її.

ОСОБА_2 домовилася із нотаріусом про оформлення договорів. У назначений день вони з`явилися до нотаріуса. Про те, що договори, які вони оформляли, односторонні і не несуть для ОСОБА_2 будь-яких зобов`язальних дій, їй не роз`яснено.

В день підписання договорів вона помилялася щодо обставин, які мають значення, а саме: прав та обов`язків сторін після укладення договору та наслідків для неї після укладення договорів.

Під час укладення договорів їй було 77 років. Їй не було зрозуміло юридичних термінів, викладених у договорах. Вона вважала, що укладає із ОСОБА_2 договір довічного утримання, згідно якого відповідач буде здійснювати догляд за нею і надавати їй матеріальну, моральну та фізичну допомогу по її утриманню та веденню господарства. При укладенні договору їй не було роз`яснено, що це односторонній правочин і він не тягне за собою будь-яких зобов`язань зі сторони ОСОБА_2 .

Подарована частина будинку це її єдине житло і передала вона його ОСОБА_2 тільки з тим, щоб забезпечити свою старість. ОСОБА_2 на перших порах надавала їй хоча і незначну, проте допомогу.

З весни 2021 року ОСОБА_2 значними періодами проживає на ОСОБА_4 . Вона жодного разу не поцікавилася станом її здоров`я. Ні особисто, ні через близьких людей не надала ніякої допомоги. Вона ж залишилася і без будинку і без належного утримання. На її прохання про допомогу, сусіди відповідають: нехай тобі допомагає той, хто отримав житло. Тому вона звернулася із даним позовом до суду, у якому просила визнати недійсними договори дарування 27/50 частин будинку і земельної ділянки площею 0,0293 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на ці об`єкти нерухомого майна.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування, відмовлено.

Додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8136,20 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, оскільки суд неповно дослідив та оцінив докази по справі, порушив норми матеріального і процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність належних і допустимих доказів для задоволення позову. У своєму рішенні суд неповно дослідив наявні в матеріалах справи докази (письмові документи і покази свідків) та пояснення позивача, надані нею особисто у судовому засіданні в тому, що при укладанні спірних договорів вона не могла належним чином оцінювати правовий характер тих дій, які вона вчиняє, тобто не усвідомлювала ті наслідки, які можуть настати для неї. Договори дарування підписала фактично внаслідок помилки, оскільки мала намір підписати саме і тільки договір довічного утримання. Про укладання і підписання договорів дарування із відповідачем та нотаріусом ніколи не домовлялася і ніколи не планувала укладати саме договори дарування. Після нотаріального посвідчення договорів, їх оригінали особисто отримала у нотаріуса і зберігає їх по даний час у себе, так як вважала, договори довічного утримання повинні зберігатися тільки у неї і була впевнена, що право власності на майно перейде до відповідача після її смерті і належного виконання умов по її догляду і утриманню. Відповідач оригінали договорів дарування ніколи не отримувала і не володіє ними.

Відповідач ніколи не була зареєстрована у подарованому будинку.

На момент укладення договорів дарування позивач була особою похилого віку, мала істотні вади зору, які серед іншого перешкоджали читанню змісту договорів внаслідок старості та хвороби (катаракта); особисто не могла прочитати текст (зрозуміти зміст і предмет) договорів, які підписувала; текст договорів дарування приватний нотаріус їй не зачитувала і сама вона їх не читала. У договорах дарування відсутні відмітки нотаріуса про те, що зміст договорів зачитувався нотаріусом дарувальнику вголос перед їх підписанням.

На час оформлення договорів дарування позивач вважала, що підписує договори довічного утримання, згідно яких відповідач зобов`язувалася утримувати її до кінця життя, допомагати морально і матеріально.

Суд не надав оцінки доводам позивача щодо її наміру оформити договір довічного утримання, оскільки позивач залишилася зареєстрованою та проживати у спірному будинку, яке є її єдиним житлом. Вона сама продовжує сплачувати комунальні платежі і підтримувати будинок.

Після укладення договорів дарування позивач не передала відповідачу ключі від вхідних дверей і господарських споруд, оригінали квитанцій про сплату комунальних послуг, оригінали договорів про надання (отримання) комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, відовідведення, газопостачання, вивезення сміття тощо) і відповідач таких договорів не переукладала.

Відповідач 04 травня 2016 року уклала шлюб із сином позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач повідомляла позивача про те, що вона буде доглядати та підтримувати її, надавати матеріальну допомогу, сплачувати комунальні платежі, придбавати і приносити продукти харчування тощо. На цій підставі між була домовленість щодо утримання відповідачем позивача довічно, а взамін відповідач отримає будинок і земельну ділянку після її смерті та належного виконання відповідачем взятих на себе обов`язків.

Матеріали справи не містять доказів залучення приватного нотаріуса до участі у розгляді справи відповідачем та/або третьою особою, витребування у нотаріуса документів, на підставі яких оформлені договори дарування; не допитаний нотаріус свідком чи спеціалістом, що свідчить про неповне встановлення судом обставин справи та помилковість висновків суду.

Судом не враховано, що після смерті сина позивача і наявних у неї хвороб, позивач знаходилася в поганому психологічному (пригніченому) стані, що також вплинуло на її зір та призвело до його значного погіршення і здатності прочитати договори дарування.

Після смерті єдиного сина позивач мала потребу у сторонній допомозі, перебувала у низькому моральному стані. Домовленість між сторонами виконувалася частково, проте із середини 2020 року і весь 2021 рік відповідач знаходилася за кордоном і повністю усунулася від виконання попередньо узгоджених домовленостей та навіть припинила спілкування із позивачем.

Про факт укладення договорів дарування та розуміння правової природи договорів дарування позивач зрозуміла після виїзду відповідача за кордон.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити, оскільки суд першої інстанції невірно і неповно дослідив та оцінив докази по справі, порушив норми матеріального і процесуального права і як наслідок, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із позивача витрат на правничу допомогу.

Зазначила, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання представника позивача про відкладення судового засідання по розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення; щодо відсутності заперечень позивача, наявності належних і допустимих доказів для задоволення заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення. Адвокатом відповідача не надано належного доказу витрат відповідача на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала відзив на апеляційну скаргу на рішення суду, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною і необґрунтованою, а законне судове рішення просить залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення просить залишити без змін, оскільки суд прийняв до уваги проведений адвокатом Заболотною Г. В. розрахунок часу, витраченого нею на надання правничої допомоги, виконаних адвокатом робіт та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги, який складений на підставі укладеного 16 червня 2022 року між адвокатом Заболотною Г. В. і відповідачем ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги, підтверджені належними доказами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат Горбовий В. А. підтримали апеляційні скарги і просять їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заболотна Г. В. заперечила проти задоволення апеляційних скарг, оскаржуване позивачем рішення суду і додаткове рішення вважає законними, тому просить залишити їх без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду і додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 24 січня 2017 року ОСОБА_5 уклала із ОСОБА_2 договір дарування частини будинку, за умовами якого позивач передала безоплатно у власність відповідача 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що по АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л. М. і зареєстрований в реєстрі за № 49 (а. с. 9).

На підставі договору дарування за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 27/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 78758295 від 24 січня 2017 року (а. с. 10).

Також 24 січня 2017 року ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки, згідно якого позивач передала безоплатно у власність відповідача земельну ділянку площею 0,0293 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровим номером :00:005:0313, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л. М. і зареєстрований в реєстрі за № 51 (а. с. 11).

На підставі договору дарування за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0293 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:005:0313, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджено Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 78758982 від 24 січня 2017 року (а. с. 12).

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , він виготовлений 31 серпня 2016 року на замовлення ОСОБА_1 із часткою у будинку 27/50 (том 1 а. с. 13-16).

Згідно довідки № 7 від 28 січня 2022 року, виданої квартальним комітетом № 4 «Гірський», ОСОБА_1 проживає одна в АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 27).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 296791723 від 28 січня 2022 року свідчить про те, що відомості про право власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 відсутні (том 1 а. с. 28).

ОСОБА_2 станом на 23 лютого 2022 року зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 38).

Згідно довідки КНП «Могилів-Модільський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» №825/38-2022 від 04 серпня 2022 року, ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря із діагнозом: ІХС, стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст., ризик 3, СН ІІ-А, остеоартроз культових суглобів і колінних, ПФС ІІ, катаракта обох очей, потребує оперативного втручання (том 1 а. с. 114).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Могилів-Подільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області 15 серпня 2016 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 49 років, актовий запис № 228 (томи 1 а. с. 141).

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову виходив із того, що договори дарування укладені та підписані в присутності нотаріуса, яка відповідно до вимог законодавства встановила особи дарувальника і обдаровуваної, перевірила їх дієздатність та правовстановлюючі документи на відчужуване нерухоме майно, про що зазначено у договорах дарування, роз`яснила сторонам зміст відповідних норм Цивільного кодексу України; договори дарування підписані особисто дарувальником ОСОБА_1 , цивільна дієздатність дарувальника на момент укладення договорів дарування не була обмежена, оскільки докази про протилежне позивачем надані не були і судом не встановлені. На час укладення договорів дарування позивач проблем зі здоров`ям не мала, займалася підприємницькою діяльністю, матеріальної і сторонньої допомоги не потребувала. Потреба у такій допомозі виникла у позивача щонайменше через два роки після укладення договорів. Обставина незадовільного стану здоров`я позивача та необхідність отримання постійної сторонньої допомоги, в тому числі і через смерть її сина, саме на час укладення оскаржуваних договорів, не доведена жодними доказами. Видана 04 серпня 2022 року довідка про стан здоров`я позивача, свідчить про її стан здоров`я на час видачі, а не на час укладення оспорюваних договорів дарування. Матеріали справи також не містять даних про те, що на час укладення оспорюваних нею договорів дарування, стан здоров`я позивача викликав необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування, а навпаки встановлено, що у позивача не було проблем зі здоров`ям, стороннього догляду вона не потребувала, більше того, займалася підприємницькою діяльністю і була матеріально забезпечена. Відповідач є невісткою позивача і після укладення договорів дарування невістка не заперечувала щодо проживання свекрухи у належному їй подарованому будинку, а позивач не надала доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, вчиняє дії з її виселення, що вказує на відсутність порушених прав позивача. Тобто, позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних нею договорів дарування вона помилилася стосовно правової природи укладених правочинів та існування обставин, які зумовлюють визнання цих договорів недійсними.

Апеляційний суд не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам норм цивільного процесуального і матеріального права.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1).

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2).

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

І в позовній заяві, і в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій позивач стверджувала, що помилялася щодо наслідків правочинів, оскільки бажала укласти договір довічного утримання.

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлені обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України) і вимог статей 12, 81 ЦПК України, а саме: що спірний будинок був і залишився єдиним житлом позивача ОСОБА_1 , іншого житла вона не мала, після укладення договору дарування продовжувала проживати у спірному будинку і сплачувати комунальні послуги (том 1 а. с. 214-217), фактичної передачі будинку не відбувалося, оскільки ключі і правовстановлюючі документи на будинок і земельну ділянку знаходяться у позивача дарувальника ОСОБА_1 , також враховується її похилий вік (на час укладення договорів дарування мала вік 77 років) і стан здоров`я на час укладення оспорюваних договорів дарування, що вбачається із довідки КНП «Могилів-Модільський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» № 825/38-2022 від 04 серпня 2022 року, яка свідчить про перебування ОСОБА_1 на диспансерному обліку у сімейного лікаря із діагнозом: ІХС, стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст., ризик 3, СН ІІ-А, остеоартроз культових суглобів і колінних, ПФС ІІ, катаракта обох очей, потребує оперативного втручання (том 1 а. с. 114); виставлений основний діагноз: м/зріла катаракта лівого і правого ока, із яким позивач перебувала на стаціонарному обстеженні і лікуванні з 13 серпня по 15 серпня 2022 року, не виник за один день, хвороба виникла і існувала тривалий час аж до її лікування (том 1 а. с. 207-208), потребу у сторонньому догляді та матеріальній допомозі; враховується пенсійний вік позивача і отримувана нею пенсія в мінімальному розмірі, про що у тому числі свідчить довідка № 2594, 2355, 2757, 1385 від 28 жовтня 2022 року, у якій розмір щомісячної пенсії у 2022 році склав 2600,00 грн. (том 1 а. с. 213) та з урахуванням тієї обставини, що єдиний син позивача хворів і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач втративши свого сина, поклала свої надії саме по догляду за нею на дружину сина відповідача по справі ОСОБА_2 , із якою той одружився незадовго до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а. с. 209).

Заперечення відповідача у відзиві на апеляційну скаргу в тому, що довідка про стан здоров`я позивача від 04 серпня 2022 року свідчить про стан здоров`я ОСОБА_1 на час видачі такої довідки, а не на час укладення оскаржуваних договорів дарування, є безпідставними, оскільки зі змісту даної довідки не вбачається, що позивач перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря саме із 04 серпня 2022 року, а також позивач у судовому засіданні пояснила, що на час укладення оскаржуваних нею договорів такі захворювання у неї були, вона проходила курс лікування амбулаторно (вдома їй ставилися крапельниці і отримувала інше лікування).

Апеляційний суд вважає, що вказане підтверджує, що позивач при підписанні договорів дарування, помилялась щодо фактичних обставин цих правочинів. Підписання ОСОБА_1 договорів дарування, зокрема і їх положень щодо розуміння значення і умов цих правочинів та їх правових наслідків, не є беззаперечним доказом дійсного розуміння нею значення і сприйняття нею умов цих правочинів, оскільки поясненнями позивача у суді першої та апеляційної інстанцій, дослідженими судом іншими доказами доведено, що її волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від невістки. Отже, волевиявлення позивача було сформоване на необ`єктивному сприйнятті нею обставин правочинів, вона припустилась помилки щодо істотних умов і обставин цих правочинів і не може отримувати довічно допомогу, якої за станом здоров`я потребує і на яку розраховувала від невістки відповідача по справі.

Встановивши такі обставини, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що укладаючи оспорювані договори дарування 27/50 частки житлового будинку і земельної ділянки під будинком площею 0,0293 га, ОСОБА_1 помилялась щодо правової природи цих правочинів, прав та обов`язків, а тому спірні договори підлягають визнанню недійсними.

Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу належної їй частини цього будинку у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

Крім того, відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Наведене свідчить про те, що на рівні чинного законодавства України діє принцип неподільності долі переходу нерухомого майна та земельної ділянки, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбала особа.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договорів дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй майна на користь обдаровуваної ОСОБА_2 , а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання договорів дарування недійсними внаслідок помилки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними.

Посилання відповідача на те, що позивач повністю віддавала звіт тим пунктам правочину, під якими вона підписалась, усвідомлювала обставини та наслідки договорів дарування, а також об`єктивно мала змогу дізнатися про порушення свого права і, відповідно, про особу, яка його порушила, починаючи із дня підписання позивачем оспорюваних нею правочинів із 24 січня 2017 року, у зв`язку з чим відповідач просила застосувати строк позовної давності, про що її представник заявила у суді першої інстанції (том 1 а. с. 82-83) і таку заяву підтримала в суді апеляційної інстанції, вказавши, що якщо колегія суддів прийде до висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, то вона просить застосувати строк позовної давності, про що нею наголошувалося у суді першої інстанції, є безпідставними.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку такої особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення своїх цивільних прав і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, є обов`язковим.

Позивач повинна довести факт, що вона не могла дізнатися про порушення своїх цивільних прав, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач повинен довести, що відомості про порушення можна було отримати значно раніше.

Позивач ОСОБА_1 розуміла, що нею укладено договір довічного утримання із невісткою ОСОБА_2 і остання по 2019 рік частково виконувала взяті на себе зобов`язання в частині надання матеріальної і моральної підтримки та фізичної допомоги, а із середини 2020 року і весь 2021 рік ОСОБА_2 знаходилася на Кіпрі та ухилилася від виконання взятих на себе обов`язків, і тільки після цього позивач дізналася про те, що у ОСОБА_2 не було наміру виконувати свої зобов`язання, після чого вона звернулася до соціальних служб із проханням про надання їй необхідної допомоги, де їй роз`яснили і вона зрозуміла, що у 2017 році нею із ОСОБА_2 укладено не договір довічного утримання, а безоплатний, беззобов`язальний для ОСОБА_2 договір дарування.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не пропущений строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона довідалася в середині 2020 року і передбачений статтею 257 ЦК України строк позовної давності на момент пред`явлення нею позову 28 січня 2022 року та його надходження до суду 07 лютого 2022 року, не сплив.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивачем також подано апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, яким із ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8136,20 грн.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови у задоволенні позову на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , понесені відповідачем судові витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката покладаються на відповідача ОСОБА_2 .

За таких обставин додаткове рішення суду підлягає до скасування, а апеляційна скарга позивача на це додаткове рішення до задоволення.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1).

Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи слідує, що позивачем в ході розгляду справи понесені витрати у вигляді сплати нею судового збору в загальній сумі 4961,00 грн.: у суді першої інстанції при подачі позову сплачено суму 1984,00 грн. (том 1 а. с. 5 і 6: 992,00 грн. + 992,00 грн.), у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції сплачено судовий збір в сумі 2977,00 грн. (том 1 а. с. 217а), які у зв`язку із задоволенням її позову та апеляційної скарги підлягають до стягнення на її користь із відповідача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2022 року та додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що по АДРЕСА_1 , укладений 24 січня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л. М. і зареєстрований в реєстрі за № 49.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0293 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровим номером :00:005:0313, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 24 січня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л. М. і зареєстрований в реєстрі за № 51.

Припинити право власності ОСОБА_2 на ці вказані об`єкти нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору в розмірі 4961,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 13 січня 2023 року