Постанова

Іменем України

27 грудня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10801/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ", ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року

та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року про відмову в ухваленні додаткового рішення

у цивільній справі №753/15840/22 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3

про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг

У С Т А Н О В И В:

10 грудня 2022 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (далі - ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ", Товариство) звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, в якому посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 та своєчасно з лютого 2017 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого постачання гарячої води, просив стягнути заборгованість у розмірі 59 386,48 грн.

Також, позивач, посилаючись на прострочення виконання відповідачами зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг просив стягнути з останніх на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 10 529,10 грн та 3% річних в розмірі 4 593,06 грн.

В березні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому посилався на недоведеність позовних вимог та одночасно на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 24 237,47 грн та стягнуто з кожного з відповідачів по 1 240,50 грн судового збору.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, а також в частині стягнення інфляційних втрат і 3% річних відмовлено.

19 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути на його користь з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 10 500 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про ухвалення додаткового рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд неправильно застосував строки позовної давності, оскільки не врахував положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 постанови КМ України №211 від 11 березня 2020 року установлено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року, а відтак строк позовної давності суд повинен був обраховувати, починаючи з березня 2017 року.

Вважав, що за таких обставин пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли за період до 12 березня 2017 року. А оскільки з 12 березня 2017 року строк позовної давності відповідно до вимог закону продовжений, то борг у період з 12.03.2017 по лютий 2022 року нараховано в межах строку позовної давності.

Вказував, що суд дійшов помилкового всиновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки не повно з'ясував обставини справи та надані позивачем докази. Наголосив на тому, що 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст. 625 ЦК України, носять компенсаційний характер, а тому до даних вимог застосовується загальний строк позовної давності.

Крім цього, звернув увагу на те, що визначена законодавством заборона, щодо нарахування неустойки за не виконання зобов'язання в період дії карантину стосується лише штрафу та пені, а не інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.

Також в обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що заявлені відповідачем ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 10 500 грн не відповідають критерію розумності та необхідності; не можуть бути покладені на Товариство з огляду на те, що відповідачі належним чином не виконували свого обов'язку з оплати житлово-комунальних послуг.

За наведених обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивача, відповідач ОСОБА_1 подав відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив в задоволенні скарги відмовити.

Відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до укладення шлюбу прізвище " ОСОБА_4 "), не погоджуючись з рішенням суду від 16.05.2023 в частині задоволених позовних вимог, подали апеляційні скарги, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що обставини справи судом встановлені невірно, а висновки суду в частині задоволених позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи і не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом не взято до уваги, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем надаються житлово-комунальні послуги з гарячого водопостачання до будинку АДРЕСА_2 , як і доказів того, що позивачем надаються рахунки на оплату послуг за змістом та формою, визначених законом. З цього приводу судом не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.04.2020 у справі №910/7968/19.

Зазначав, що позивач посилається на ст. 634 ЦК України та виходить з того, що правовідносини між ним та споживачами - це правовідносини, на які поширюється договір приєднання, та при цьому посилається на п. 13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, яким передбачено, що індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Але позивач не надав доказів того, що ним взагалі було здійснено опублікування договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування, тоді як на думку скаржника, без виконання вимог п. 13 Правил, ні про яке приєднання до умов договору приєднання та укладення індивідуального договору з позивачем, мова йти не може.

Судом не враховано, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в квартирі з липня 2019 року, про що відповідачем повідомлялося суду. Додав, що розгляд справи відбуdся без повідомлення та без участі ОСОБА_3 , що є підставою для скасування рішення суду та відмову в задоволенні позову.

Крім цього, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд здійснив невірний розподіл витрат понесених позивачем на сплату судового збору.

За наведених обставин ОСОБА_1 просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2023 в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 в обгрунтування своєї апеляційної скарги зазначила, що суд розглянув справу з порушенням норм процесуального права, оскільки не повідомляв її за зареєстрованим місцем проживання. Звернула увагу, що згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва вона з 17.12.2019 зареєстрована за іншою адресою, ніж яка вказана позивачем в позовній заяві, але суд за зареєстрованою адресою проживання не повідомляв її про розгляд справи, що в свою чергу призвело до порушення її прав на судовий захист.

Вказувала, що є неправильним висновок суду про стягнення з неї боргу за період з 2020 по 2022 рік, оскільки з 17.12.2019 вона в квартирі не проживала, не була квартиронаймачем та фактично послугами не користувалася.

Також вказувала, що суд, дійшовши вірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, не врахував, що за період з 2020 по 2022 відповідач ОСОБА_3 послугами не користувалася, а відтак не повинна за них сплачувати.

За вказазаних обставин ОСОБА_2 просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2023 в частині стягнення з неї заборгованості та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до неї.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначив обставини, аналогічні обставинам в своїй апеляційній скарзі.

Від позивача не надходило відзивів на апеляційні скарги відповідачів.

Крім цього, не погодившись з ухвалою суду про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на його користь з позивача витрати на професійну правничу допомогу.

Як на підставу скасування ухвали посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів понесення витрат на правничу допомогу, оскільки не дослідив докази надані заявником на обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення, зокрема договору, акту приймання-передачі виконаних робіт, в якому міститься детальний опис наданої правничої допомоги.

Звернув увагу, що згідно правових висновків Верховного Суду, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги та апеляційних скарг відповідачів на рішення суду від 16.05.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями (том 1, а. с. 211, 235; том 2, а. с. 13).

Відповідачі належним чином повідомлені про розгляд своїх апеляційних скарг та апелzційної скарги позивача на рішення суду від 16.05.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями (том 1, а. с. 211, 234; том 2, а. с. 11, 12, 14-16, 19).

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін на рішення суду та апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу суду підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилалася на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме без належного повідомлення її про розгляд справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивач зазначив адресу відповідача ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 2).

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" від 11.01.2023 ОСОБА_5 (раніше прізвище " ОСОБА_6 "), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться (том 1, а. с. 41).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 знята з реєстрації 17.12.2019 (том 1, а. с. 42).

В матеріалах справи відсутні відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 після 17.12.2019.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Судове засідання призначено на 29 березня 2023 року.

29 березня 2023 року судове засідання відкладено на 16 травня 2023 року, в якому й ухвалено оскаржуване рішення.

Судом за адресою, зазначеною в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , тобто за останньою відомою адресою місця проживання ОСОБА_5 , останній надсилалися судові повістки про виклик в судове засідання.

За приписами ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутності відомості, що суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_7 про розгляд даної справи у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України

Отже, в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_7 про судове засідання, призначене на 16.05.2023, в якому ухвалено оскаржуване рішення, а також і про розгляд справи в цілому.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" посилалося на те, що надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_2 , в тому числі до квартири №63 .

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за електроносії" від 10.04.2014 виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для суб'єктів усіх форм власності з 01 липня 2014 року є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Пунктом 13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, визначено, що надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.

Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, які є публічними договорами приєднання і укладаються з урахуванням вимог ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, опубліковуються на офіційному веб-сайті товариства.

Також в пункті 13 вищевказаних Правил зазначено, що споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.

Згідно відомостей з мережі Інтернет, які є загальнодоступними та загальновідомими, ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" є постачальником теплової енергії у місті Києві.

В матеріалах справи відсутні докази, що мешканці квартири АДРЕСА_4 повідомляли теплопостачальну організацію про не отримання послуг з постачання гарячої води або отримання таких послуг неналежної якості.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачі отримували послуги з постачання гарячої води від іншої теплопостачальної організації, відмінної від ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ".

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності доказів надання позивачем послуг з гарячого водопостачання.

З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано доказів опублікування на офіційному веб-сайті типового договору приєднання та доказів надання рахунків на оплату.

Таким чином, з наведеного слідує, що ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦЯ" до квартири АДРЕСА_4 у спірний період, коли виникла заборгованість, надавалися послуги з постачання теплової енергії, зокрема гарячого водопостачання.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме у період з 01.08.2017 по 11.01.2023, ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі з 22.09.2006 та до цього часу; ОСОБА_7 була зареєстрована у квартирі з 21.09.2006 та знята з реєстрації 17.12.2019 (том 1, а. с. 42).

Матеріалами справи підтверджується, що нарахування плати за послугу з постачання гарячої води до квартири АДРЕСА_4 здійснювалося, виходячи з показать будинкового лічильника, оскільки докази встановлення у квартирі лічильника у період, за який нарахована заборгованість, матеріали справи не містять.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, споживачі послуг у квартирі АДРЕСА_4 належним чином не виконають своїх обов'язків з оплати отриманих послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого станом на 23.02.2022 виникла заборгованість за період з лютого 2017 року по лютий 2022 року в розмірі 59 386 грн 48 коп.

В матеріалах справи відсутні докази сплати заборгованості в сумі 59 386 грн 48 коп.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 розмір заборгованості в сумі 59 386 грн 48 коп. не спростовував, а лише посилався на те, що позивачем не надано доказів надання послуг з постачання гарячої води. Проте, такі доводи ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції відхилено з наведенням аргументів у цій постанові.

Щодо відповідачки ОСОБА_7 , то як вже вказувалося вище остання не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, а звертаючись до суду з апеляційною скаргою заперечувала проти позову лише з тих підстав, що вона в квартирі не зареєстрована та не проживає з 17.12.2019, а тому не повинна сплачувати за надані до квартири житлово-комунальні послуги.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 , оскільки як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, остання з 17.12.2019 не зареєстрована та не проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Враховуючи, що з 17.12.2019 ОСОБА_3 не зареєстрована та не проживає у квартирі, а відтак з цього періоду не є споживачем послуг з гарячого водопостачання, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з останньої заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 18.12.2019 по лютий 2022 року та компенсаційних виплат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (3% річних та інфляційні втрати), а відтак і задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про солідарне стягнення основного боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за період з лютого 2017 року по 17.12.2019, а також стягнення основного боргу з ОСОБА_1 за період з 18.12.2019 по лютий 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже неодноразово вказувалося вище, розмір заборгованості з оплати послуги за постачання гарячої води становить 59 386 грн 48 коп, яка виникла за період з лютого 2017 року по 23.02.2022.

З матеріалів справи вбачається, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з лютого 2017 року до березня 2017 року.

Ураховуючи викладені обставини та положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 736,37 грн за період з лютого по березень 2017 року, у зв'язку з пропуском строку позовної давності

Отже, стягненню підлягає заборгованість за період з квітня 2017 року по лютий 2022 року, яка згідно розрахунку заборгованості за цей період становить суму 58 649,71 грн (59386,48-736,77).

При цьому, як вже вказувалося вище, оскільки відповідач ОСОБА_7 була споживачем послуг лише у період з квітня 2017 по грудень 2019, то за цей період заборгованість підлягає стягненню солідарно з обох відповідачів і складає суму 34 412 грн 24 коп, що підтверджується розрахунком заборгованості. А за період з січня 2020 року по лютий 2022 року заборгованість складає суму 24 237,47 грн та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати послуг постачання гарячої води підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальновідомим є той факт, що з 12.03.2020 на всій території України було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України "Про внесення змін до деяких законоадчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (530-ІХ від 17.03.2020), згідно якого, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов'язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

При цьому, норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3% річних.

В постанові Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №922/175/18 формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційнівтрати вказаним Законом не передбачено.

Отже, положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3% річних, інфляційні втрати) є різними засвоєю правовою природною.

У даній справі, що переглядається, позивачем до відповідачів пред`явлені позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з несплатою заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

З наведеного слідує, що наявні правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на прострочену суму грошового зобов'язання, а відтак такі позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів приймає до уваги, що на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги.

Відповідно до приписів п.п.4 п. З розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст. 549-552ЦК України).

Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер.

Така позиція, висловлена у постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18.

Оскільки, 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, тому до положення даної статті закону застосовується загальний строк позовної давності.

З матеріалів справи вбачається та вже вказувалося вище, що внаслідок не виконання відповідачами свого обов'язку з оплати житлово-комунальних послуг, виникла заборгованість, яка в межах строку позовної давності за період з квітня 2017 року по лютий 2022 року складає суму 58 649,71 грн, з яких у період з квітня 2017 року по грудень 2019 року - 34 412,24 грн, а з січня 2020 року по лютий 2022 року - 24 237,47 грн.

Розрахунок 3% річних за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року здійснюється за формулою:

34412,24х3%:100х1005(кількість прострочених днів)/365(кількість днів у році) та становить 2 842,55 грн.

Розрахунок 3% річних за період з січня 2020 року по лютий 2022 року здійснюється за формулою: 24 237,47х3%:100х790(кількість прострочених днів)/365(кількість днів у році) та становить 1 571,78 грн.

Таким чином, загальний розмір 3% річних становить 4 414,33 грн. А звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути 3% річних в сумі 4 539,06 грн.

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Отже, інфляційні втрати за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року становлять 8 571,39 грн.

Інфляційні втрати за період з січня 2020 року по лютий 2022 року: 4 576,38 грн.

Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат становить 13 147,77 грн. Проте, звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути інфляційні втрати в розмірі 10 529,10 грн.

Оскільки за приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених нею вимог, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 10 529,10 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також підлягають частковому задоволенню, а саме з обох відповідачів солідарно підлягає стягненню на користь позивача 3% річних в сумі 2 842,55 грн та інфляційні втрати в сумі 6 177,42 грн, що обраховані за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року. А за період з січня 2020 року по лютий 2022 року 3% річних в сумі 4 539,06 грн та інфляційні втрати в сумі 4 351,68 грн підлягають стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, солідарно підлягає стягненню з відповідачів 43 432,21 грн, яка складається: сума заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 34 412,24 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 6 177,42 грн та 3% річних у розмірі 2 842,55 грн.

З відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню загальна сума 30 160,93 грн, з яких: сума заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 24 237,47 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 4 351,68 грн та 3% річних у розмірі 1 571,78 грн.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц.

Щодо ухвали Дарницького районного суд м. Києва від 30.05.2023 про відмову ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі №923/631/15.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2023 та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову, ухвала Дарницького районного суд м. Києва від 30.05.2023 втрачає силу як невід`ємна частина судового рішення від 16.05.2023.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Дарницького районного суд м. Києва від 30.05.2023 правового значення не мають, тому не приймаються до уваги колегією суддів.

Щодо розподілу судових витрат понесених позивачем на сплату судового збору.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів вирішила скасувати рішення з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову на суму 73 593,14 грн, то на користь позивача підлягає стягненню загальна сума судового збору в розмірі 6 125,72 грн.

При цьому, враховуючи, що частину боргу в сумі 43 432,21 грн стягнуто солідарно з обох відповідачів, а частину боргу в розмірі 30 160,93 грн лише з відповідача ОСОБА_1 , то з останнього підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 4 394,43 грн, а з відповідача ОСОБА_7 - 1 807,57 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів.

Щодо судових витрат понесених відповідачем ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву заяву ОСОБА_1 зазначив, що очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (том 1, а. с. 49-51).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надав наступні документи: Договір від 24.01.2023; Акт здачі-приймання фактично виконаних правових послуг до Договору від 24.01.2023 (том 1, а. с. 119-121).

З наданих документів вбачається, що 24.01.2023 між ОСОБА_1 адвокатом Поліщуком С. В. було укладено договір, за умовами якого адвокат надає правову допомогу у даній справі №753/15840/22.

В пукнті 4.1. Договору від 24.01.2023 сторони визначили, що клієнт за отримання допомоги виплачує адвокату оплату, розмір якої визначається в Акті виконаних робіт (наданих послуг).

Згідно Акту здачі-приймання фактично виконаних правових послуг до Договору від 24.01.2023, між сторонами погоджено вартість наданих послуг в сумі 10 500 грн.

Ураховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову на суму 73 593,14 грн, то й понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу теж підлягають стягненню пропорційно до розміру відмовлених позовних вимог і відповідно становлять 129,15 грн.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 10. ст. 141 ЦПК України, а також те, що з ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто судові витрати в сумі 4 394,43 грн, колегія суддів вважає, що останній звільняється від оплати ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 129,15 грн. В такому випадку з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 265,28 грн (4394,43-126,15).

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374-376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року та ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" заборгованість за послугу з постачання гарячої води у розмірі 34 412,24 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 6 177,42 грн та 3% річних у розмірі 2 842,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" за послугу з постачання гарячої води у розмірі 24 237,47 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 351,68 грн та 3% річних у розмірі 1 571,78 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" витрати по сплаті судового збору в сумі 4 265 грн 28 коп.

Стягнути ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" витрати по сплаті судового збору в сумі 1 807 грн 57 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (; місцезнаходження: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20).

Боржник: ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний номер платника податків: невідомий; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Боржник: ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська