К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2023 року місто Київ

справа № 755/8827/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/14022/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 ; Київського обласного центру зайнятості на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Галагана В.І. від 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київського міського обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 12 березня 2015 року ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського міського обласного центру зайнятості, а наказом від 27 серпня 2018 року № 418-к звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 27 серпня 2018 року № 418-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на роботі з 28 серпня 2018 року.

При розгляді вищевказаної справи позивач не заявляла вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення, а

тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період з 27 серпня 2018 року по 30 червня 2022 року в сумі 330 091 грн. 86 коп. (з розрахунку 341 грн. 71 коп. (середній заробіток за один робочий день) х 966 днів). Крім того, станом на 1 червня 2023 року позивач так і не допущена до роботи.

Зазначає, що такими протиправними діями відповідачем завдано їй не тільки матеріальну, але й моральну шкоду, оскільки незаконне звільнення, невиплата заробітної плати позбавило можливості позивача, яка є особою з інвалідністю І групи, нормальних умов життя. Крім того, порушення трудових прав впливає на її загальний стан здоров`я та потребує з боку позивача додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх прав у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 1 094 083 грн. 20 коп.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 серпня 2018 року по 1 червня 2023 року в сумі 411 760 грн. 55 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 094 083 грн. 20 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Київського міського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з дня звільнення 27 серпня 2018 року по 4 липня 2022 року у розмірі 330 091 грн. 86 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Стягнуто з Київського міського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Стягнуто з Київського міського обласного центру зайнятості в дохід держави судовий збір у розмірі 3 305 грн. 82 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 28 серпня 2018 року по день видачі відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі № 336-к від 4 липня 2022 року (включно). Разом з тим, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про її поновлення на роботі не підлягають задоволенню, оскільки роботодавцем вчинено всі можливі дії для поновлення позивача на роботі: видано наказ про поневолення на роботі; направлено позивачу 11 листів з пропозицією ознайомитись з наказом про поновлення на роботі, проханням приступити до виконання трудових обов`язків. При цьому позивачем не надано суду жодного доказу її явки на робоче місце та чинення відповідачем перешкод у виконання позивачем трудових обов`язків. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є частково обґрунтованими і з урахуванням обставин справи підлягають задоволенню в розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та зменшення

розміру моральної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновки, які викладені у постанові Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 755/860/22, зокрема судом було встановлено, що 8 серпня 2022 року позивач не була фактично допущена до роботи у Київському міському обласному центрі зайнятості і дії органу виконавчої служби визнані незаконними, оскільки ним не здійснено жодних дій, направлених на реальне (фактичне) поновлення на роботі позивача; з приводу не допуску на роботу викликалась поліція. Матеріали справи не містять жодних належних доказів отримання позивачем листів з приводу її поновлення на роботі. При цьому суд неправомірно повернув без розгляду клопотання про допит свідків, пославшись на недотримання порядку подання клопотання про забезпечення доказів; безпідставно відмовив у розгляді справи в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. Суд також необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 5 000 грн.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, Київський міський обласний центр зайнятості також подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Скарга обґрунтована тим, що згідно довідки від 28 липня 2022 року позивачу були виплачені всі належні їй кошти при звільненні; позивач пропустила трьохмісячний строк позовної давності для звернення до суду із відповідним позовом, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а тому обмежується строком позовної давності. При цьому скаржник посилається на відповідну правову позицію Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18. З боку відповідача відсутні порушення прав позивача, а тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу Київського міського обласного центру зайнятості зазначає, що строки позовної давності не розповсюджуються на вимоги щодо стягнення заробітної плати; середній заробіток за час прогули не був їй виплачений; є очевидним факт завдання моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача.

Київський міський обласний центр зайнятості у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про безпідставність її доводів, оскільки матеріли справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити; проти задоволення апеляційної скарги Київського міського обласного центру зайнятості заперечували.

Представник Київського міського обласного центру зайнятості - Зімін С.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити; проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що наказом Київського міського обласного центру зайнятості від 12 березня 2015 року № 117-к ОСОБА_1 призначено на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу.

На виконання наказів Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 27 жовтня 2016 року № 196 "Про реорганізацію базових центрів зайнятості у Київській області" та від 16 листопада 2016 № 210 "Про внесення змін до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату)" у Київському обласному центрі зайнятості було розпочато процедуру реорганізації 28 базових центрів зайнятості шляхом приєднання до Київського обласного центру зайнятості. В ході проведення заходів щодо реорганізації базових центрів зайнятості було прийнято рішення про створення юридично-договірного відділу із сектором договірної роботи замість існуючого юридичного відділу (том І а.с. 10).

Відповідно до наказу Київського міського обласного центру зайнятості від 27 серпня 2018 року № 418-к ОСОБА_1 звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 27 серпня 2018 року № 418-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на роботі з 28 серпня 2018 року. Стягнуто з Київського обласного центру зайнятості в дохід держави судовий бір в розмірі 409 грн. 60 коп.

4 липня 2022 року на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року видано виконавчий лист (в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі) (том І а.с. 26).

Наказом Київського обласного центру зайнятості від 4 липня 2022 року № 336-к ОСОБА_1 поновлена на роботі на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості з 28 серпня 2018 року (том І а.с. 107).

Київським обласним центром зайнятості неодноразово направлялися листи ОСОБА_1 з повідомленням про поновлення на роботі та необхідністю з`явитись до відділу по роботі з персоналом для ознайомлення з наказом та приступити до роботи, частина з листів була вручена, частин повернулася за закінченням терміну зберігання поштового відправлення (том І а.с. 108-111, 112-115, 118-120, 123-125, 129-130, 131, 136, 138-138г, 139-143).

За даними акту, складеного комісією Київського обласного центру зайнятості від 2 березня 2023 року, в цей день о 16.00 год. в присутності ОСОБА_3 в приміщенні відділу по роботі з персоналом Київського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 було ознайомлено в усній формі з наказом від 4 липня 2022 року № 336-к про поновлення на роботі. Текст Наказу був зачитаний ОСОБА_1 , яка відмовилась від засвідчення факту ознайомлення з текстом наказу особистим підписом, копія наказу вручена ОСОБА_1 (том І а.с. 137).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 755/8460/22 скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року та постановлено нове судове рішення, яким частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Новохацької Ю.Є. Визнано неправомірною і скасовано постанову головного державного виконавця Новохацької Ю.Є. від 8 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадженням № 69561924 з примусового виконання виконавчого листа про поновлення на роботі ОСОБА_1 . В іншій частині скаргу залишено без задоволення (том І а.с. 23-28).

Так, колегією суддів було встановлено: "в день отримання листа директора Київського обласного центру зайнятості з копією наказу "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 " № 336-к від 4 липня 2022 року державний виконавець винесла постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центу зайнятості з 28 серпня 2018 року, яке підлягало негайному виконанню, при відсутності у її розпорядженні доказів щодо фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи у Київському обласному центрі зайнятості та не вчинивши виконавчих дій щодо належного виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі шляхом допуску до роботи, до виконання нею своїх службових (посадових) обов`язків".

Згідно довідки Київського обласного центру зайнятості від 1 травня 2023 року № 138/06-24 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 у спірний період становила 341 грн. 71 коп., середня заробітна плата за місяць становить 7 175 грн. 91 коп. (том І а.с. 148).

Відповідно до акту комісії Київського обласного центру зайнятості від 28 червня 2023 року ОСОБА_1 на запрошення Київського обласного центру зайнятості від 14 червня 2023 року № 1925/06/01-36, відправлене цінним листом з описом та кур`єрською доставкою до місця проживання, про ознайомлення з наказом про поновлення на роботу та необхідністю приступити до роботи, - на роботу не з`явилась (том І а.с. 142).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до частини 2 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Як убачається з матеріалів справи, 4 липня 2022 року на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року Київський обласний центр зайнятості видав наказ № 336-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу (том І а.с. 107).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України.

Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини 1 статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини 2 статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка відповідно до статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Встановивши, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва 30 червня 2022 року не вирішувалося питання щодо стягнення з Київського обласного центру зайнятості середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 (у зв`язку із незаконним звільненням), суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення середнього заробітку за період з 27 серпня 2018 року по 4 липня 2022 року (день видачі наказу про поновлення на роботі) в сумі 330 091 грн. 86 коп. При цьому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не підлягає стягненню, оскільки відповідач належним чином виконав свій обов`язок в цій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про недопущення відповідачем її до роботи, що підтверджується висновками, викладеними у постанові Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 755/860/22, оскільки з матеріалів справи однозначно убачається, що Київським обласним центром зайнятості неодноразова вчинялися дії щодо повідомлення позивача про видачу наказу про поновлення її на роботі

та необхідності приступити до роботи, зокрема, це підтверджується численними листами, направленими на адресу ОСОБА_1 (а.с. 108-111, 112-115, 118-120, 123-125, 129-130, 131, 136, 138-138г, 139-143), а також відповідними актами.

У постанові Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 755/860/22 констатовано, що державний виконавець не перевірив належним чином виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі шляхом її фактичного допуску до роботи. Наведений висновок стосується безпосередньо оцінки діяльності державного виконавця, а тому не може вважатися безальтернативним доказом недопущення ОСОБА_1 до роботи протягом липня 2022 року - травня 2023 року.

З урахуванням того, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків, а також наведених вище обставин, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Посилання Київського обласного центру зайнятості у апеляційній скарзі на те, що позивач пропустив трьохмісячний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не ґрунтуються на нормах матеріального права. Зокрема, скаржник посилається на неактуальну правову позицію Верховного Суду та без врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставність зменшення розміру моральної шкоди, суд зазначає таке.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Установивши, що діями відповідача порушено трудові права позивача та завдано їй моральної шкоди, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 237-1 КЗпП України та з урахуванням характеру порушення прав, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Посилання у апеляційній скарзі на недостатність стягнутої з відповідача суми моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається саме судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому відхиляються колегією суддів.

Посилання Київського обласного центру зайнятості у апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з виплатою позивачу всіх належних сум, а також моральної шкоди, є безпідставними та не відповідають наявним в матеріалах справи доказами.

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення їх без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 ; Київського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: