Єдиний унікальний номер 722/694/18
Номер провадження 2/722/4/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року Сокирянський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Унгуряна С.В.

секретаря Козак А.В.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сокиряни в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Вашковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, третя особа ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення сесії сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію земельноїділянки,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Іванічек О.І., діючи в інтересах ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_6 , Вашковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області та Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, третя особа ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення сесії сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію земельної ділянки.

На обгрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 посилався на те, що згідно рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15.09.2016 року за ОСОБА_4 визнано право власності за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Вашківці Сокирянського району Чернівецької області, зокрема на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вищевказане нерухоме майно прийняла як спадщину мати ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_8 , яка на день смерті ОСОБА_9 проживала у вказаному господарстві.

ОСОБА_4 в свою чергу на підставі ст.1261 ЦК України прийняв спадщину за законом, що належала його батькам, що підтверджується копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.03.2017 року серії НВА 932264.

Будучи спадкоємцем після смерті своїх батьків, ОСОБА_4 мав намір виготовити відповідну технічну документацію на земельні ділянки та зареєструвати за собою право власності на земельні ділянки, розміром 0,25 га. - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,25 га. - для ведення особистого підсобного господарства, які були передані у приватну власність його батьку ОСОБА_9 згідно декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та на підставі рішення від 22.12.1993 року 15 сесії XXI скликання Вашковецької сільської ради народних депутатів.

Однак, ОСОБА_4 не може вчинити вказаних дій, оскільки у межах сформованої земельної ділянки, яка була передана його батькові у власність, знаходиться земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0742, яка згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №640767 від 26.11.2012 року належить відповідачу ОСОБА_6 , жителю АДРЕСА_2 , що обмежує ОСОБА_5 у здійсненні ним його прав як спадкоємця осіб, яким була передана у приватну власність спірна земельна ділянка на підставі рішення від 22.12.1993 року 15 сесії XXI скликання Вашковецької сільської ради народних депутатів, виданого згідно декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», та перешкоджає оформити належним чином речове право на земельну ділянку відповідно до п.1 Розділу X Перехідних положень ЗК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім цього, зазначав, що загальний розмір (площа) сформованих земельних ділянок по АДРЕСА_1 , які були передані згідно рішення від 22.12.1992 року батькові ОСОБА_4 ОСОБА_9 складає 0,50 га., а у дійсності після проведених замірів згідно зведеного кадастрового плану земельної ділянки загальна площа сформованих ділянок, які були передані складає 0,5819 га. Тому, оскільки в цих межах знаходиться земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0742 відповідача ОСОБА_6 , яка незаконно йому була передана, однак на яку у нього оформлене право власності, то позивач не зможе використати своє право щодо оформлення речового права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на внесення змін до рішення 15 сесії XXI скликання щодо зміни чи уточнення розміру (площі) земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства, що у свою чергу унеможливлює для нього володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою у тому розмірі, яка фактично сформована за часів його батька та діда.

Окрім цього, представник позивача вказував на те, що згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право відповідача ОСОБА_6 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 встановлено, що згідно технічного завдання на розробку документації місцезнаходження земельної ділянки вказано АДРЕСА_2 , однак у даній технічній документації знаходиться кадастровий план спірної земельної ділянки :01:001:0742, яка згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №640767 від 26.11.2012 року належить ОСОБА_6 , однак в державному акті щодо місця розташування даної земельної ділянки відомості відсутні.

Вважає, що у дійсності земельна ділянка розміром 0,0713 га. за кадастровим номером :01:001:0742, яка належить ОСОБА_6 , знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (до перейменування АДРЕСА_3 у відповідності до ПКМУ від 17.07.2020 року №3650 «Про утворення та ліквідацію районів»), оскільки із відповіді начальника Міськрайонного управління Держгеокадастру у Сокирянському районі та м.Новодністровськ від 12.12.2018 року №441/412-18- 0.160 вбачається, що у Державному фонді документації із землеустрою не зареєстровано технічної документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Окрім цього, вказував, що відомості до державного земельного кадастру на спірну земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0742, площею 0,0713 га було внесено 17.12.2012 року, а оскаржуваний держаний акт на право власності серії ЯМ №640767 на зазначену земельну ділянку був виданий раніше, а саме 26.11.2012 року. При цьому, звернув увагу на те, що оскаржуване рішення «Про передачу у власність земельних ділянок» №46/10-12 Вашковецької сільської ради в частині затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0713 га. в с.Вашківці із земель сільськогосподарського призначення від 25.06.2012 року. За таких обставин, спірну земельну ділянку, на його думку, необхідно було б ще на початку червня 2012 року вносити до поземельної книги.

Згідно ч.1 Розділу X Перехідних положень ЗК України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною 7 Розділу X Перехідних положень ЗК України також визначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Таким чином, вважає, що з урахуванням рішення від 22.12.1993 року Вашковецької сільської ради народних депутатів п`ятнадцятої сесії XXI скликання, яким було передано земельні ділянки у приватну власність ОСОБА_9 , позивач також зберігає права на ці ділянки.

З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив:

-визнати незаконним та скасувати рішення «Про передачу у власність земельних ділянок» №46/10-12 від 25.06.2012 року Вашковецької сільської ради 10 сесії VI скликання в частині затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0713 га, в с.Вашківці із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0742);

-визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №640767 виданого 26.11.2012 року на ім`я ОСОБА_6 на підставі рішення від 25.06.2012 року №46/10-12 10 сесії 6 скликання Вашковецької сільської ради згідно якого ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0713 га., земельна ділянка розташована в с.Вашківці Сокирянського району Чернівецької області, цільове призначення земельної ділянки: 01.03 - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0742;

-скасувати запис про державну реєстрацію земельної ділянки у поземельній книзі, відкритій відділом Держгеокадастру у Сокирянському районі Чернівецької області на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0742 та місцем розташування с.Вашківці Сокирянського району Чернівецької області від 15.04.2012 року.

Представник позивача ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 адвокат Іванічек О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному об?ємі та з наведених у позовній заяві підстав просив їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_6 та Вашковецької сільської ради адвокат Поляк М.В. з підстав зазначених у відзиві на позов, а також представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області Мужилівський Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом про смерть №771 від 18.11.2021 року. Правонаступників померлої третьої особи під час судового розгляду справи не встановлено.

Заслухавши пояснення та доводи учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що згідно рішення від 22.12.1993 року 15 сесії XXІ скликання Вашковецької сільської ради народних депутатів ОСОБА_9 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0.25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та земельну ділянку площею 0.25 га - для ведення особистого підсобного господарства. Місце розташування таких земельних ділянок у рішенні Вашковецької сільської ради народних депутатів від 22.12.1993 року не зазначено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняв ОСОБА_4 , що підтверджується рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15.09.2016 року (справа № 722/1727/16-ц) та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.03.2017 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №0 від 14.08.2019 року. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв позивач ОСОБА_5 , що підтверджується листом Вашковецької сільської ради від 27.02.2020 року №155/02-16 та листом приватного нотаріуса Сокирянського районного нотаріального округу Гапчука В.В. від 24.02.2020 року №21/01-16.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Вашковецької сільської ради 10 сесії VІ скликання №46/10-12 від 25.06.2012 року затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок та передано безкоштовно у власність відповідачу ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0,4802 га, а саме: для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 0,2500 га із земель житлової та громадської забудови села; для ведення особистого селянського господарства 0,3760 га (по АДРЕСА_2 0,3047 га, в с.Вашківці 0,0713 га) із земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вказаного рішення сільської ради №46/10-12 від 25.06.2012 року відповідачу ОСОБА_6 17.12.2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0713 га, кадастровий номер :01:001:0742, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Вашківці Сокирянського (наданий час Дністровського) району Чернівецької області.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.22 ЗК України 1991 року, який був чинний на час смерті ОСОБА_9 , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч.1 Розділу X Перехідних положень Земельного Кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але невиконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно ч.2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.2 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4 ст.79-1 ЗК).

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (ч.7 ст.79-1 ЗК).

Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки у випадках, визначених ст.79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до ст.107 ЗК України.

Згідно до пункту 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачою державного акту на право приватної власності на землю.

Згідно до ст.22 Земельного кодексу України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Також слід зазначити, що представник позивача застосовує до спірних правовідносин положення ст.ст.1216 та 1218 ЦК України, відповідно до яких до складу спадщини ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , увійшли усі права та обов`язки, в тому числі спірна земельна ділянка площею 0,5819 га., що належала спадкодавцеві ОСОБА_9 на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 , для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною 1 ст.549 ЦК Української РСР передбачено, що діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ спадкоємцем в управління або володіння майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Однак, позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка розташована біля житлового будинку в АДРЕСА_1 , в межах якої знаходиться земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0742, була сформована і що на конкретно визначену земельну ділянку, яка збігається з предметом спору, до 2004 року виникало право власності (користування).

Аналіз вищевказаних норм ЦК УРСР та ЗК України 1991 року, який був чинний на час смерті ОСОБА_9 , дає можливість зробити висновок, що до спадкоємців за законом переходять лише існуючи на час відкриття спадщини права на майно померлого, а тому земельна ділянка як окремий вид майна могла бути успадкована лише після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

При цьому, суд вважає, що позивачем виключно на припущеннях обгрунтовується включення спірної земельної ділянки у спадкову масу померлого ОСОБА_9 , оскільки в рішенні сільської ради від 1993 року не зазначено місцезнаходження (координати) земельних ділянок, які були передані у приватну власність ОСОБА_9 , що унеможливлює її ідентифікацію як предмета, тотожному предмету спору.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем та його представником, у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України, не доведено обставини, що спірна земельна ділянка площею 0,5819 га. на час відкриття спадщини набула статусу сформованої та увійшла як окремий вид майна до спадкової маси після смерті ОСОБА_9 . За таких обставин, суд приходить до висновку про необгрунтованість доводів представника позивача ОСОБА_1 в цій частині.

Відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок» (в редакції, чинній на 22 грудня 1993 року) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (абзац 2 пункту 1 розділу Х Перехідні положення ЗК України в редакції закону №509-VI від 16 вересня 2008 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) зазначено, «що на час вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини. Законом України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.

Суди, задовольняючи позовні вимоги, не врахували вказані положення ЦК України та ЗК України, не встановили, які саме права просить захистити позивачка, не визначили всіх обставин справи та доказів на їх підтвердження. Суди не перевірили чи існує рішення органу місцевого самоврядування про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки. Не уточнили, чи зверталася позивачка як спадкоємець до органів місцевого самоврядування про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем, чи бажає реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у користуванні».

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та зазначені вище висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , успадкував після смерті ОСОБА_9 право на завершення процедури приватизації земельної ділянки та одержання державного акта про право власності на землю, рішення про передачу у власність якої прийняте Вашковецькою сільською радою відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок».

Разом з цим, на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.06.2021 року, якою дану цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, судом із пояснень в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 було встановлено, що позивач як спадкоємець не звертався до Вашковецької сільської ради про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем, та одержанням державного акту про право власності на землю.

Крім цього, судом встановлено, що 12.09.2017 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_10 було укладено договір №13-1-17 на виконання польових геодезичних робіт для подальшого розроблення документації із землеустрою без визначення сторонами даного договору місцезнаходження, площі та цільового призначення об`єкту дослідження.

На виконання вказаного договору сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_10 виготовлено Зведений кадастровий план земельної ділянки із схематичним відображенням на ньому земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,5890 га, в межах якої знаходиться земельна ділянка ОСОБА_6 кадастровий номер :01:001:0742.

Відомостей, в межах якої саме спірної земельної ділянки та якого саме цільового призначення, знаходиться земельна ділянка відповідача, вказаний Зведений кадастровий план земельної ділянки не містить.

Як було встановлено судом, рішенням сільської ради від 22.12.1993 року ОСОБА_9 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0.25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та земельну ділянку площею 0.25 га - для ведення особистого підсобного господарства, а всього 0,50 га.

Згідно відомостей, які містяться у земельно-кадастровій книзі с.Вашківці, ОСОБА_9 було виділено присадибну ділянку площею 0,50 га, що відповідає площі земельної ділянки, яка була передана безкоштовно у приватну власність ОСОБА_9 рішенням органу місцевого самоврядування.

Таким чином, як вбачається із Зведеного кадастрового плану земельної ділянки, розмір земельної ділянки, якою фактично користується позивач, без урахування розміру земельної ділянки відповідача, становить 0,5177га (0,5890 га 0,0713 га = 0,5177 га), що є очевидно більшим від розміру земельної ділянки, яка на підставі рішення сільської ради від 22.12.1993 року була передана у приватну власність ОСОБА_9 .

Тобто, оскаржувані позивачем рішення сільської ради №46/10-12 від 25.06.2012 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №640767 не перешкоджають, а отже і не порушують права позивача на завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем, та одержання державного акту про право власності на землю.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем його права на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею саме 0,5890 га, оскільки позивач помилково вважає, що він має право на завершення процедури приватизації земельної ділянки у розмірі, який фактично він займає, а не в тому розмірі, який зазначено в рішенні сільської ради від 22.12.1993 року.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням встановлених під час судового розгляду фактичних обставин та досліджених доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення його прав відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному об`ємі.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Представник позивача ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні до закінчення судових дебатів повідомив, що усі докази, які підтверджують розмір понесених сторонами витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання, надавши представникам сторін строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.4, 12, 76, 77, 79-82, 89, 141, 142, 206, 211, 247, 258-259, 263, 265, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Вашковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, третя особа ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення сесії сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію земельної ділянки відмовити.

Для вирішення питання про судові витрати, пов?язані з розглядом справи призначити судове засідання на 11.00 год. 08.02.2023 року у приміщенні Сокирянського районного суду Чернівецької області.

Надати представникам позивача та відповідачів строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат, пов?язаних із розглядом справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Унгурян

Повне судове рішення складено 06.02.2023 року.