Постанова

Іменем України

07 березня 2023 року

м. Київ

справа № 761/1366/20

провадження № 61-19024св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Департамент патрульної поліції,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 13 травня 2018 року близько 21 год 10 хв за адресою: просп. Перемоги, 12, м. Київ, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю службового транспортного засобу «Toyota Prius», який належить Департаменту патрульної поліції, номерний знак НОМЕР_1 на синьому фоні, під керуванням поліцейського роти № 7 батальйону № 2 полку № 1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП службовий транспортний засіб зазнав пошкоджень.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн в дохід держави.

Згідно з висновком автотоварознавчого експертного дослідження від 07 березня 2019 року № 319/13-1/169-ЕД/18 вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», номерний знак НОМЕР_1 на синьому фоні, в результаті ДТП, яка сталася 13 травня 2018 року, станом на момент проведення експертного дослідження становить 90 754,28 грн.

Просив стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 90 754,28 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, провадження у справі закрито.

Закривши провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18, виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки пов`язаний з правовідносинами між суб`єктом владних повноважень та особою, яка перебуває на посаді публічної служби.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2021 року Департамент патрульної поліції звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, просив їх скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особа, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з порушенням норм процесуального права.

Суди дійшли помилкового висновку про те, що спір у цій справі пов`язаний із перебуванням відповідача на публічній службі та є публічно-правовим, тому має вирішуватись у порядку адміністративного судочинства. Правовідносини між сторонами не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не стосуються захисту прав, свобод та інтересів особи від порушень зі сторони суб`єкта владних повноважень, оскарження його дій.

Майнова шкода, яку просить стягнути позивач, завдана відповідачем не у зв`язку з виконанням ним його функціональних обов`язків як поліцейського, а внаслідок ДТП за його участю, тому спір має розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, провадження № 14-62цс18, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, провадження № 11-214апп18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17; провадження № 14-281цс18, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15, провадження № 14-591цс18, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 1304/11018/2012, провадження № 11-1289апп18, Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, провадження № 61-22192св19, Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, провадження № 6-760цс15.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Як на підставу касаційного оскарження позивач посилався на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права - правил юрисдикції, а також на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункти 1, 2, 8 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Верховний Суд керується тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом цього позову є відшкодування майнової шкоди, завданої Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1 внаслідок ДТП, яка трапилася за участю службового транспортного засобу, який належить Департаменту патрульної поліції під керуванням відповідача під час виконання службових обов`язків.

Питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави.

Всі транспортні засоби органів поліції використовуються виключно в службових цілях, для забезпечення оперативної і господарської діяльності (пункт 1 розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2017 року № 757).

Патрульна служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення належної охорони громадського порядку, громадської безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки. У разі необхідності здійснює регулювання дорожнього руху (підпункт 1 пункту 1 розділу ІІІ Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796).

Відповідно до статті 19 Закону у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

З результату аналізу вказаних норм права можна дійти висновку, що служба у поліції є публічною службою.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 760/31553/18, провадження № 61-18843св19, від 11 серпня 2021 року у справі № 175/2734/19, провадження № 61-5742св21, від 16 травня 2022 року у справа № 213/136/21, провадження № 61-21230св21.

Звертаючись до суду із цим позовом, Департамент патрульної поліції просив стягнути із ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП під час виконання ним службових обов`язків, а саме здійснення патрулювання на службовому автомобілі (несення публічної служби).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК Україна майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі згідно зі статтею 19 КАС України, якою охоплюються питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, провадження № 11-574апп19, Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 761/19799/17, провадження № 61-40378св18, від 07 серпня 2020 року у справі № 199/160/19, провадження № 61-7126св20, від 30 вересня 2020 року у справі № 204/2763/18, провадження № 61-6497св19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 320/8119/17, провадження № 61-2135св20, від 18 листопада 2020 року у справі № 756/12568/18, провадження № 61-3646св20, від 25 листопада 2020 року у справі № 202/124/19, провадження № 61-7056св20, від 27 травня 2021 року у справі № 203/3782/19, провадження № 61-16996св20, від 21 лютого 2022 року у справі 932/14855/19, провадження № 61-17804св21, від 26 квітня 2022 року справі № 185/8266/20-ц, провадження № 61-20229св21.

Враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо реалізації позивачем свого права на відшкодування шкоди, завданої службовою особою під час виконання посадових обов`язків, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, провадження № 14-62цс18, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, провадження № 11-214апп18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17; провадження № 14-281цс18, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15, провадження № 14-591цс18, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 1304/11018/2012, провадження № 11-1289апп18, Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, провадження № 61-22192св19, Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, провадження № 6-760цс15.

Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18, з метою встановлення критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, провадження № 14-62цс18, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, провадження № 11-214апп18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, та дійшла висновку, що у разі зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення, тому такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

З огляду на вказане постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, провадження № 14-62цс18, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, провадження № 11-214апп18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17; провадження № 14-281цс18, не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин.

Постанова від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у вказаних заявником для порівняння постановах, обґрунтовано застосована судами в оскаржуваних судових рішеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15, провадження № 14-591цс18, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 1304/11018/2012, провадження № 11-1289апп18, дійшла висновку, що спірні відносини, які виникли між сторонами з приводу укладення договору оренди нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, спрямовані на виникнення цивільних прав та обов`язків, при цьому міська рада виступає як суб`єкт цивільного права, якому надано право розпоряджатися комунальним майном територіальної громади, а не як суб`єкт владних повноважень, який реалізовує свої владні управлінські функції. Не є таким суб`єктом і Управління комунальної власності, яке виконує організаційні функції щодо розгляду питання про оренду майна, його рішення носять рекомендаційний характер для органу місцевого самоврядування, у повноваження якого входить вирішення таких питань, та не спричиняють юридичних наслідків для позивача. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки є нерелевантними з урахуванням предмета спору у справі, яка перегладається.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року, провадження № 6-760цс15, дійшов висновку, що майнова шкода відшкодовується потерпілому не у повній вартості складових частин транспортного засобу, а з урахуванням коефіцієнта їх фізичного зносу. У спірних правовідносинах розглядається спір щодо відшкодування шкоди внаслідок ДТП, завданої службовою особою, тому наведена постанова також не є релевантною та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, провадження № 61-22192св19, дійшов висновку, що військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Посилання в касаційній скарзі на вказану постанову Верховного Суду є безпідставним, оскільки у справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення майнової шкоди, а в наведеній справі для порівняння вирішувалося питання про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко