Дата документу 10.01.2023
Справа № 334/4167/22
Провадження № 2/334/301/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Гнатюк О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (автомобіля), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом, в якому просить : «1. Поновити строк подачі позовної заяви. 2. Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 наступні автомобілі Daewoo Sens 200 рік випуску номерний знак НОМЕР_1 колір се ребристий металік був придбаний у салоні авто у 2006 році автомобіль НИВА колір бардовий інші дані 25.09.2022 невідомі. 3. Стягнути з ОСОБА_2 02.02.1975 р. ІНД НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_3 грошову компенсацію за продаж автомобілів у розмірі 168 000 грн. 4. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2022 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання позивачем копії ухвали. У вищезазначеній ухвалі про залишення заяви без руху зазначались недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, а саме вказується, що позивачкою не зазначено доказів, що підтверджують обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, в позовній заяві відсутні: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, та перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Крім того, позивачем не зазначалися: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; ціна позову. Позивачу було запропоновано долучити до позовної заяви оцінку вартості майна актуальну станом на час звернення до суду із позовом, чи інший доказ про вартість майна та вказати дійсну ціну позову у відповідності до ч. 2 ст.176 ЦПК України, яка би визначила суму судового збору або, у разі відсутності документу, що встановлює дійсну вартість майна, враховуючи приписи ч. 2 ст. 176 ЦПК України, суд попередньо визначив суму судового збору, який підлягає оплаті при поданні позову за вимогу майнового характеру у розмірі 12405, 00 грн. Водночас, у разі звільнення позивачки від сплати судового збору, причини такого звільнення не зазначено. ОСОБА_1 у своїй заяві не вказала жодних доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не надала копію або оригінал документів, які встановлюють право власності на майно, або у разі відсутності у позивача - клопотання про їх витребування. Окрім зазначеного, позивачем не було надано доказів направлення відповідачу копію позовної заяви, поданої до суду, а подані до позовної заяви документи не засвідчені належним чином та не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Про наслідки невиконання ухвали про залишення без руху позивачу було роз`яснено в самому тексті ухвали від 26.09.2022 року.

02.01.2023 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, проте зі змісту заяви вбачається, що зазначені недоліки усунуті не були.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

З огляду на те, що судове рішення про залишення позовної заяви без руху залишено не виконаним стороною позивача, жодних належних доказів неможливості усунення недоліків не надано, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Суддя також враховує та звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п.36).

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Таким чином, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до цього суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

Відповідно до вимог ч.3 ст.185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч.5 ст.185 ЦПК України).

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді (ч.6 ст.185 ЦПК України).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що повернення заяви, відповідно до ч.6 ст.185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків позивач має право повторно звернутися до суду із вказаним позовом, суд вважає за необхідне позов визнати неподаним та повернути позивачу, в зв`язку з не усуненням недоліків.

З огляду на те, що ОСОБА_1 недоліки поданої заяви не усунула у відповідності до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2022 року, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 43, 44, 116, 185, 260 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (автомобіля) визнати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.М. Гнатюк