Провадження номер № 2/0186/76/23
Справа № 186/1221/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м.Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.

секретар - Лиман Н.П.

розглянувши у підготовчу судовому засіданні в м.Першотравенську в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ :

22 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 16 травня 1986 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 1997 року шлюб між ними розірвано. 03 листопада 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_4 . 01 грудня 2018 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_6 .

19 травня 1997 року вона уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, придбавши квартиру АДРЕСА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Однак на той час фактичні шлюбні відносини між ними були припинені, вони не проживали разом, не вели спільного господарства, тривав судовий процес про розірвання шлюбу за її позовною заявою. У рішенні суду зазначено, що шлюбні відносини припинені ними у листопаді 1996 року, що не заперечується відповідачем. Квартиру вона придбала за власні кошти, отримані від брата, відповідач не має до них жодного відношення. Після купівлі квартири, вона з дочкою зареєструвалася у ній та проживала весь цей час. Відповідач в даній квартирі жодного дня не проживав, у ній не зареєстрований, має власне житло. Через тривалий час вона вирішила продати вказану квартиру, звернулася до нотаріуса і у грудні 2022 року дізналася, що потрібна згода відповідача на продаж квартири, оскільки вона вважається спільною сумісною власністю.

Просить суд поновити строк для звернення з даним позовом до суду та визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити, судові витрати по справі залишити за нею.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, не заперечує проти задоволення позову.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 16 травня 1986 року підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 16 травня 1986 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_8 .

19 травня 1997 року позивач ОСОБА_9 за дговором купівлі-продажу, придбала квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчено приватним нотаріусом за р.н.995.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 1997 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 розірвано. Рішенням суду встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з листопада 1996 року.

Копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану підтверджується, що 03 листопада 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, прізвище дружини змінене на ОСОБА_4 .

Копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 01 грудня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_11 01 грудня 2018 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини змінене на ОСОБА_6 .

Актом ПП "Комунальщик-4" від 07 грудня 2022 року підтверджується, що ОСОБА_1 з 25 червня 1997 року по теперішній час зареєстрована та проживає по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 ніколи за вказаною адресою не проживав.

Звітом про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2022 року підтверджується, що її ринкова вартість складає 58 537,50 гривень.

Стосовно вимог про поновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідність ст.ст.256, 257 та 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Позивачем заявлено вимогу про поновлення вказаного строку позовної давності з посиланням на те, що про своє порушене право дізналася лише у грудні 2022 року, коли вирішила продати спірне житлове приміщення, до цього вважала, що її особисте право власності є беззаперечним і ніким не оспорене.

Суд вважає, що вимоги позивача про поновлення процесуального строку для звернення з даним позовом до суду, підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено, що строк пропущено нею з поважних причин.

Що стосується позовних вимог про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана позивачем у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак позивач спростувала презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та довела суду, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинила у листопаді 1996 року, квартиру придбала за власні кошти, які надав їй її брат, з моменту придбання квартири та по теперішній час проживає у ній, з моменту придбання квартири пройшов значний час, відповідач в даній квартирі не проживав та жодним чином не заперечував право особистої власності позивача на неї. Відповідачем не заперечується той факт, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача.

Суд вважає за можливе позовні вимоги задовільнити та визнати за позивачем право особистої приватної власності на вказане житлове приміщення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем сплачено судовий збір за заявлені дві вимоги немайнового характеру, в розмірі 992,40 гривень.

Відповідач до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що надав відповідну заяву.

Позовні вимоги позивача задоволено повністю.

В зв`язку з чим, судовий збір в розмірі 992,40 гривень, сплачений позивачем при пред`явленні позову до суду, слід стягнути з відповідача на користь позивача, однак, враховуючи, що відповідач, до початку судового розгляду визнав позовні вимоги, а позивач просить судові витрати залишити за нею, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову - 496,20 гривень, решту судового збору в розмірі 496,20 гривень залишити за нею.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264, 280-283 ЦПК України, ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, - суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовільнити.

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Повернути позивачу - ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, в розмірі 496 (чотирьохста дев`яноста шести) гривень 20 копійок, а решту судового збору у розмірі 496,20 гривень, залишити за останньою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А. Янжула