Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 лютого 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Пазяк С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов означений позов, у якому позивач просить суд:

-визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає про те, що у вказаній квартирі окрім нього зареєстровані також відповідачі за цим позовом.

Вважає, що факт їх реєстрації у квартирі створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та порушує його права як власника, оскільки, відповідачі не беруть участі в утриманні житла, комунальні платежі не сплачують, особистих речей у квартирі не мають, квартирою не цікавляться.

Виходячи з наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач є власником спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, копія якого наявна у матеріалах справи. У вказаному свідоцтві відображено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та його дружині на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі свідоцтвом про смерть дружина позивача ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 27.07.2001.

Відповідно до заяви про надання довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб б/н від 02.07.2021 ОСОБА_7 зверталася до відділу реєстрації місця проживання з приводу відомостей про зареєстрованих осіб за адресою спірної квартири.

Факт реєстрації відповідачі за адресою АДРЕСА_2 підтверджується копіями довідок №№6-10 від 18.06.2021.

Водночас згідно з актами б/н від 18.06.2021 засвідчено факт не проживання відповідачів за адресою АДРЕСА_2 . Крім того, в означених актах вказані фактичні адреси проживання відповідачів, які відрізняються від адреси розташування спірної квартири.

Акти не проживання складено за участі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є сусідами позивача.

У судовому засіданні громадяни підтвердили обставини, викладені в актах та повідомили, що не бачили, щоб у квартирі позивача проживали інші особи.

Оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 319 ЦК України закріплено норму, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Таким чином, право члена сім`ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником, і спільним із ним проживанням у ньому.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст.64 ЖК України до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідачі не проживають у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , протягом тривалого часу, а саме понад рік років, не є ні власниками, ні співвласниками житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, разом з ним не проживають, спільного господарства не ведуть. Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання без поважних причин за вказаною вище адресою відповідачі не надали, так само не надали доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за ними зберігалося б право користування вказаним помешканням. Таких доказів також не здобуто судом під час розгляду справи. Жодних обставин на підтвердження існування підстав, за якими б за відповідачами зберігалось право користування жилим приміщенням, судом в ході розгляду справи не встановлено.

На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачів у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Щодо витрат на професійну (правничу) допомогу, то суд звертає увагу на таке.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Водночас суд зауважує, що норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У вимірі обставин справи суд звертає увагу на те, що у позовній заяві на виконання вимог п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позивач зазначив, що орієнтовний розрахунок судових витрат включає 7500 грн. за юридичні послуги.

Слід зауважити, що в матеріалах наявний договір б/н від 22.07.2021, у якому відсутні будь-які відомості про розмір гонорару адвоката чи порядок його обрахунку. При цьому суд вказує на те, що позивачем надано квитанцію б/н від 07.09.2021, згідно з якою позивач сплатив адвокату 6000 грн.

З цього приводу суд зауважує, що зміст квитанції не дозволяє ідентифікувати той факт, що вказані кошти сплачувалися за вищезгаданим договором. Поряд із цим суд звертає увагу на відсутність будь-якого акту наданих послуг, що унеможливлює визначення переліку наданих послуг та витраченого часу для їх надання.

Крім того, суд зауважує, що сума у розмірі 7500 грн. має лише попередній характер та не підтверджує фактичний розмір понесених витрат за адвокатські послуги.

Таким чином, витрати на професійну (правничу) допомогу не стягуються.

Керуючись статтями 13, 76-81, 133-142, 263 ЦПК України

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме квартирою АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме квартирою АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 908 грн. у рівних частинах, а саме по 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя В.І. Бедьо