Номер провадження: 22-ц/813/5780/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним боргового зобов`язання колишнього подружжя та стягнення суми в порядку зворотної вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у якій позивач просив визнати спільним борговим зобов`язанням колишнього подружжя кошти в розмірі 94 000 дол, отриманих за договором позики від 24 жовтня 2007 року та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги до солідарного боржника 1 260 389 грн що еквівалентно 47 000 доларів США за курсом НБУ на дату подання позову, виконаного боргового зобов`язання за договором позики від 24 жовтня 2007 року. Зазначаючи, що позивач особисто уклав нотаріально посвідчений договір позики від 24 жовтня 2007 року, в розмірі 143 000 доларів США. Через три дні після взяття позики він з ОСОБА_2 офіційно зареєстрували шлюб 27 жовтня 2007 року. Шлюб розірвано лише 25 жовтня 2018 року. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 25.04.2007 по 27.10.2007 встановлено рішенням суду. Позивач стверджував, що позику взято в інтересах сім`ї для купівлі квартири. В день взяття позики 24.10.2007 вони одразу купили квартиру за 94 000 дол. США в АДРЕСА_1 . Квартира хоч і була оформлена як особиста приватна власність ОСОБА_2 , але насправді куплена за рахунок коштів взятих за договором позики від 24.10.2007. Крім того, ОСОБА_2 абсолютно не мала власних коштів для купівлі квартири, що лише підтверджує, що квартира дійсно було куплена за кошти взяті в позику. Також в межах розгляду іншої судової справи, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання квартири особистою приватною власністю, ОСОБА_3 , що допитувалась як свідок підтвердила, що гроші за купівлю квартири на АДРЕСА_1 їй як продавцю особисто передано позивачем. ОСОБА_1 вважає, що оскільки боргові зобов`язання 94 000 дол. США, використані на придбання спільного майна квартири на АДРЕСА_2 , тобто в інтересах сім`ї, є їх солідарними зобов`язаннями з відповідачем, яка є колишньою дружиною (т. 1, а. с. 1-24).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 15 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання спільним боргового зобов`язання колишнього подружжя та стягнення суми в порядку зворотної вимоги, відмовлено у повному обсязі та вирішив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 22 000 грн (т. 2, а. с. 29-40).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом при ухваленні рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки кошти, котрі отримано за договором позики від 24 жовтня 2007 року, були отримані під час перебування осіб у фактичних шлюбних відносин та метою їх запозичення було придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї, тому суд повинен був визнати такі кошти в якості спільного майна подружжя, відповідно до норм чинного законодавства. Таким чином, ураховуючи, що запозичені кошти набули статусу спільного майна та були витрачені саме в інтересах сім`ї, не можна вважати, що у відповідача були відсутні спільні зобов`язання з позивачем з приводу повернення зазначених коштів. Разом з тим, порушено безпосередньо норми процесуального права, а саме відносно суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, котра встановлюється згідно з умовам договору про надання правничої допомоги. З огляду на те, що судом не надано належної оцінки факту, що зі змісту договору про надання правових послуг вбачається, що предметом не є представництво прав та законних інтересів відповідача в рамках справи. В результаті відсутності у договорі посилання на представництво інтересів у рамках даної справи, унеможливлює встановлення існування цього факту. До того ж, у матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження оплати послуг правової допомоги, а саме квитанції або виписки (т. 2, а. с. 50-54).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження (головуючий суддя Пузанова Л.В.) (т. 2, а. с. 59).

У зв`язку з достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Пузанової Л.В., згідно рішення Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 15 червня 2023 року, цивільну справу було розподілено на колегію суддів в складі: головуючого суддю Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р. Д. (т. 2, а. с. 66).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2023 на електронну адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначила, що грошові кошти від відчуження квартири АДРЕСА_3 були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_4 по 1/2 кожному з подружжя. Відповідач зазначає, що Одеський апеляційний суд у постанові від 28.01.2021 у справі № 522/13547/18 встановив, що повернення 22.04.2014 грошових коштів за договором позики від 24.10.2007 здійснювалось за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в шлюбі. Апеляційний суд дійшов висновку, що квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 було придбано за рахунок спільних коштів подружжя, в зв`язку з чим вказане майно є спільним майном подружжя. Договір позики від 24.10.2007 та кошти за вказаним договором використано не в інтересах сім`ї, а для погашення кредитної заборгованості. Повернення коштів за договором позики здійснювалось за рахунок спільних коштів подружжя, що, також, було встановлено апеляційним судом в постанові від 28.01.2021 в справі № 522/13547/18. Разом з тим, відповідач наполягає, що квартиру АДРЕСА_5 вона придбала за свої особисті кошти. Відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін (т. 2, а.с. 61-69).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В процесі розгляду справи апелянт подав клопотання про зупинення розгляду справи в зв`язку з перебуванням на військовій службі, яке було залишене без задоволення ухвалою від 09.11.2023 з огляду на те, що надані представником апелянта довідки та витяги з наказів не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження в справі, які передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України (т. 2, а.с. 109-111).

14.12.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Жученко Р.О. подав клопотання про перенесення розгляду справи в зв`язку з хворобою.

14.12.2023 до канцелярії Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, оскільки він з поважних причин не зможе прийняти участь в судовому засіданні, а саме проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом по мобілізації під час воєнного стану. Апелянт зазначив, що бажає приймати участь в судовому засіданні особисто.

04.12.2023 ОСОБА_2 направила заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Копію вказаної заяви ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 . Вказана заява була задоволена ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.12.2023. Копія ухвали була направлена представнику апелянта ОСОБА_4 .

В судовому засіданні в залі суду представник відповідача ОСОБА_5 та в режимі відеоконференції ОСОБА_2 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не подавали. Апеляційний суд зауважує, що апелянт подавав клопотання про зупинення провадження в справі в зв`язку з перебуванням на військовій службі в Збройних Силах України, яке було залишене без задоволення. При цьому, апелянт подає клопотання про відкладення розгляду справи з наведенням тих самих мотивів. Разом з тим, апелянт не наводить жодних обґрунтувань об`єктивної неможливості приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Будь-яких процесуальних клопотань/заяв апелянт не подавав. Всі пояснення та процесуальну позицію по справі апелянт висловив в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та додаткових поясненнях. В подальшому ані апелянт, ані його представник з будь-якими поясненнями до суду не зверталися. В чому саме полягає необхідність особистої явки в судове засідання апелянт не пояснив.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.

У справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Зважаючи на вище наведене, оскільки апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення/не вчинення відповідних процесуальних дій, враховуючи наявні матеріали справи та положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи) апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторони апелянта.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:

договір позики коштів, укладений ОСОБА_1 24.10.2007 в період його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

фактичне спільне проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу не вважається шлюбом в розумінні статті 36 СК України, а відтак на цих осіб не розповсюджується дія частини 4 статті 65 СК України щодо виникнення спільного обов`язку для другого з подружжя;

відмінність зареєстрованого шлюбу від фактичного проживання однією сім`єю у сфері укладення договорів, зокрема й договору позики, полягає в тому, що договір, укладений одним з учасників фактичних шлюбних відносин в інтересах сім`ї з третьою особою, не створює обов`язків для іншого учасника (якщо в самому договорі не вказане інше), навіть якщо майно, одержане за цим договором, використане в інтересах сім`ї;

суд дійшов висновку, що зобов`язання позичальника за договором позики є особистими обов`язком позивача, відтак його вимоги як боржника, який виконав солідарний обов`язок та має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача, є безпідставними.

Оскільки суд вирішив відмовити в задоволенні позову по суті вимог, суд не застосував позовну давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач обґрунтовував свою позицію тим, що погашення спільного боргу за позикою від 24.10.2007 ним було здійснено одноосібно з власних коштів після продажу будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , які належали йому на праві особистої приватної власності.

За обставинами даної справи постановою Одеського апеляційного суду від 28.01.2021 в справі № 522/13547/18 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з 25 квітня 2007 року по 27 жовтня 2007 року (т. 1, а.с. 20-23). 27.10.2007 сторони зареєстрували шлюб, а 25.10.2018 шлюб був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси.

24.10.2007 ОСОБА_1 уклав з громадянином Китайської Народної Республіки У Їфан нотаріально посвідчений договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав позику в розмірі 143 000 доларів США (що еквівалентно 722 150 грн.) строком повернення до 24.10.2012.

24.10.2007 ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_8 за 94 000 доларів США, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви громадянки Китайської Народної Республіки У Їфан ОСОБА_1 22.04.2014 повернув кошти за договором позики від 24.10.2007.

03.11.2016 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2 за продала квартиру АДРЕСА_8 за 84 000 доларів США (що еквівалентно 2 146 928,79 грн.).

Того ж дня, 03.11.2016 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали в особисту приватну власність в рівних частинах квартиру АДРЕСА_4 за 515 000 грн.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що 15.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-200/ПС-11/06 на суму 246 000 доларів США строком до 14.11.2031.

16.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку ( АДРЕСА_7 ), які належали ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2006. Вартість предмета іпотеки становить 1 307 950 грн, які придбані за договорами купівлі-продажу від 16.11.2006 (земельна ділянка - 218 160 грн, житловий будинок 1 089 790 грн) (т. 1, а.с. 189-190).

На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 28.04.2014 ОСОБА_1 продав громадянину Китайської Народної Республіки Фін Мінчже житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_7 . Вартість земельної ділянки 655 200 грн, житлового будинку 755 000 грн. Відповідно до умов договорів розрахунок було проведено на підставі попереднього нотаріально посвідченого договору від 03.04.2014. Житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю продавця (т. 1, а.с. 16-17, 18-19).

Відповідно до довідки від 05.04.2014 ПАТ «Дельта Банк» (право вимоги було відступлено від ТОВ «Український промисловий банк») підтвердив, що з 04.04.2014 ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №-200/ПС-11/06 від 15.11.2006. Кредитор не має фінансових та майнових претензій до позичальника по кредитному договору (т. 1, а.с. 139).

Отже, ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 15.11.2016 в повному обсязі 04.04.2014.

Вказані обставини не заперечувалися сторонами в процесі розгляду справи.

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Апеляційний суд зауважує, що само по собі проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч. ст. 21 СК України).

Відповідно до п. 1,3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню (постанова КЦС ВС від 24.11.2021 у справі № 675/347/18-ц).

З вище наведених обставин справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 15.11.2006 була погашена 04.04.2014 після продажу ним житлового будинку та земельної ділянки (в договорі купівлі-продажу цих об`єктів зазначено, що розрахунок відбувся на підставі попереднього договору від 03.04.2014). При цьому, повернення заборгованості за договором позики від 24.10.2007 відбулося 22.04.2014.

Апеляційний суд зауважує, що договір позики від 24.10.2007 не містить інформації на які саме цілі позичальник отримував грошові кошти в позику. Так само нотаріально посвідчена заява від 22.04.2014 не містить інформації за рахунок яких грошових коштів позичальником була погашена заборгованість.

Крім того, апеляційний суд справі № 522/13547/18 встановив, що 24.10.2007 сторони отримали позику, яка була використана в інтересах сім`ї (для придбання квартири). Виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів за договором позики здійснювалось ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів подружжя (т. 1, а.с. 20-23).

Вище зазначене не було спростовано апелянтом, а тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо доводів апелянта про стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи договір про надання правової допомоги був укладений між ОСОБА_2 та «Адвокатським об`єднанням «Колегія правової допомоги» в особі керуючого партнера Стаценка Вадима Миколайовича (т. 2, а.с. 13).

Відсутність в договорі інформації щодо надання послуг з представництва саме в рамках справи не спростовує факт надання правової допомоги. Натомість як правильно було встановлено судом першої інстанції матеріалами справи підтверджується надання Адвокатським об`єднанням (адвокат Стаценко В.М. за ордером ОД № 534147 від 18.10.2021) Клієнту, зазначених в Акті послуг.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору або подання орієнтовного попереднього розрахунку з його подальшим уточненням не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова КЦС ВС від 10.11.2021 в справі № 329/766/18). Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Таким чином, з врахуванням вище наведеного, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний цієї текст постанови складений 22 січня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк