Дата документу 17.01.2023
Справа № 334/4382/22
Провадження № 2/334/315/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

при секретарі Кириленко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про відновлення порушених прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Концерну «Міські теплові мережі» про відновлення порушених прав споживача, відповідно до якого позивач просить 1. встановити факт існування договору між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 , та в разі його існування зобов`язати Концерн надати їй можливість ознайомитися з договором; 2. в разі встановлення незаконності договору відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України визнати правочин по укладанню договору недійсним, 3. припинити правовідношення між нею та Концерном «Міські теплові мережі», встановити законність або незаконність діяльності Концерну «Міські теплові мережі»; 4. звільнити позов від сплати судового збору на підставі того, що ним захищаються права споживача; 5. закрити цивільну справу №335/13054/21, провадження 2/335/981/2022; 6. встановити факт законності або незаконності використання персональних даних ОСОБА_1 та членів її сім`ї.

Позов обґрунтований тим, що починаючи з 2012 року вона, як один із учасників органу самоорганізації населення «Будинковий комітет проспект Соборний 230» та громадської організації «Запорізька правозахисна група Міжнародного благодійного фонду «Рутенія-Одеса» проводила аудит діяльності Концерну «Міські теплові мережі».

Починаючи з 2012 року Концерн намагався стягнути з неї заборгованості, хоча не мав права здійснювати свою діяльність у зв`язку з невизначеним статусом, неправомірним утворенням та надання неякісних послуг, а отже його послуги не підлягають оплаті, вона не сплачує послуг Концерну, оскільки той діє незаконно. Позивач договору з Концерном не укладала. Вона є клієнтом Національної Компанії «Енергоресурс-Україна», оскільки уклала із нею двосторонній договір про гарантування постачання енергоресурсів.

До того ж, Концерн неправомірно використовує її персональні дані.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача Концерну «Міські теплові мережі» надав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що Концерн «МТМ» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну «МТМ». Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Концерн «МТМ» на сьогодні не перебуває в процесі припинення.

Вважають, що їхня діяльність законна з 2002 року на підставі Рішення 34 сесії Запорізької міської ради 23 скликання № 17 до теперішнього часу.

За адресою АДРЕСА_1 між Концерном «Міські теплові мережі» та споживачем вказаного приміщення ОСОБА_1 індивідуальний договір про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії № 135617105, що є публічним договором приєднання з 01 листопада 2021 року є укладеним.

Відповідно до п. п. 36, 37, 38 правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 908/3159/19 «Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє Відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 р. у справі № 904/7377/17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі № 7128916/17-ц. Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини».

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право доступу до житла, інших об`єктів нерухомого майна для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку, в порядку, визначеному законом і договорами про надання комунальних послуг; звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору.

Таким чином, споживачам необхідно надавати виконавцю комунальних послуг відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, тобто персональні дані, з метою регулювання відносин у сфері комунальних послуг. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ч.1 ст. 15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Судом встановлено, що Згідно з Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29 січня 2009 року «Про визначення виконавців житлово - комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово - комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

3гідно Рішенню виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерну «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. статуту Концерну «МТМ», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08 квітня 2013 року № 99 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Згідно п. 2.2 статуту, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут (а.с.23-28).

Відповідач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються у житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 для ідентифікації споживача та здійснення розрахунків оформлений на відповідачку ОСОБА_1 .

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Щодо відсутності укладеного письмово договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачкою відповідних послуг.

Відповідно до Позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 335/2423/15-а (2-а/335/105/2016), адміністративне провадження № К/9901/36753/18 від 25 березня 2020 року «відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР). Згідно з приписами частини другої статті 2 Закону №280/97-ВР у редакції, яка діяла станом на день прийняття відповідачем рішення від 29.01.2009 №25, місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Статтею 11 цього ж Закону визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. У відповідності до підпункту 1 пункту а) статті 30 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг визначені й статтею 7 Закону №1875-IV, який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин. Пунктом 4 частини першої цієї статті встановлено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до названої норми Закону №1875-IV розроблено Порядок №60, за змістом пункту 1.1 якого 1.1. органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених пунктом 4 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"; з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення. Пунктами 1.3, 1.7 вищевказаного Порядку також встановлено, що виконавцем житлово-комунальних послуг, визначених у пункті 1.1 Порядку, може бути суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов`язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Визначені виконавці житлово-комунальних послуг є відповідальними за ненадання або неякісне надання відповідних послуг згідно з укладеними договорами та законодавством. Аналіз викладених вище положень законодавства, дає підстави для висновку, що відповідач, приймаючи спірне рішення від 29.01.2009 №25, яким визначено виконавців житлово-комунальних послуг для населення з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення, централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, діяв в межах своїх повноважень й у відповідності з приписами Законів №280/97-ВР, №1875-IV і Порядку №60. Поряд із цим, суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір, не встановили невідповідності визначених відповідачем виконавців житлово-комунальних послуг для населення вимогам Закону №1875-IV та Порядку №60, а доводи скаржників стосовно ненадання або неякісного надання відповідних послуг не свідчать про наявність підстав для визнання спірних рішень протиправними і їх скасування, оскільки, відповідальність за це, як вказано у пункті 1.7 вищеназваного Порядку, покладено саме на виконавців житлово-комунальних послуг, а не на виконавчий комітет. Колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідно до частини шостої статті 59 Закону №280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради».

Судом встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з теплопостачання у квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою, користуються вказаними послугами з теплопостачання.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в сумі 51895,85 грн. Дане рішення набрало законної сили 20.12.2022 року.

На а.с.4-5 міститься Договір № Ра2704Ра15 від 26 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та Національною компанією «Енергоресурс-Україна» Запорізька обласна філія.

Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом №755-IV.

Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр, Реєстр) (частина перша статті 7 Закону №755-IV).

При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті першої цього закону витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - витяг) - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 Закону №755-IV, яка, зокрема, визначає, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (частина перша статті 10 Закону №755-IV). Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості (частина третя статті 10 Закону №755-IV).

Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.

Також суд звертає увагу, що у сфері державної реєстрації діє принцип мовчазної згоди, згідно з яким державний реєстратор набуває право на проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій навіть без одержання від державних органів у порядку та випадках, визначених цим Законом, відповідних документів (крім судових рішень та виконавчих документів) або відомостей, за умови, що відповідні державні органи у встановлений цим Законом строк не направили до державного реєстратора такі документи або відомості.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 11 лютого 2020 року № 260/988/19.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Національна компанія «Енергоресурс-Україна» Запорізька обласна філія в переліку не значиться (16).

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що саме Національна компанія «Енергоресурс-Україна» Запорізька обласна філія постачає теплову енергію у квартиру АДРЕСА_2 .

Для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише не мати відповідного договору та фактично не користуватися послугами, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.

Щодо тверджень позивача з приводу персональних даних суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист персональних даних» №2297-VI від 01.06.2010 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про захист персональних даних») цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

За визначенням, викладеним у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» об`єктами захисту є персональні дані.

За приписами ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень..

Згідно ч.5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

За визначенням, яке міститься у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», суб`єкт персональних даних - це фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено право суб`єкта персональних даних пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних.

Суб`єкт персональних даних також має право вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди (п.10 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»).

Пунктом 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована . Розпорядник персональних даних це фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця. Володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону. Розпорядником персональних даних, володільцем яких є орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, крім цих органів, може бути лише підприємство державної або комунальної форми власності.

Згідно, п. 41 індивідуального договору про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені цим договором; допускати виконавця або його представників у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) для перевірки показань вузлів розподільного обліку/ приладів-розподілювачів теплової енергії у порядку, визначеному законом і цим договором; надавати виконавцю покази наявних вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, що забезпечують індивідуальний облік споживання послуги у приміщенні споживача в порядку та строки, визначені цим договором.

Згідно, п. 42 індивідуального договору про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання виконавець має право

доступу до житла, інших об`єктів нерухомого майна і приміщень споживача для перевірки стану і зняття показань вузлів обліку, що забезпечують облік споживання послуги в будинку і приміщенні споживача, в порядку, визначеному законом і цим договором; звертатися до суду в разі порушення споживачем умов цього договору.

Згідно до ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку; інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право доступу до житла, інших об`єктів нерухомого майна для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку, в порядку, визначеному законом і договорами про надання комунальних послуг; звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору.

Таким чином, згідно вищенаведеного нормативного обґрунтування та договору, споживачам необхідно надавати виконавцю комунальних послуг відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, тобто персональні дані, з метою регулювання відносин у сфері комунальних послуг.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про відновлення порушених прав споживача відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Добрєв М. В.