ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14грудня 2020 року, ухвалене суддею Цвірюк Д.В., повний текст рішення складено 24 грудня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» Сосницького Антона Олексійовича про захист честі та гідності, -

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» Сосницького А.О. про захист честі та гідності, у якому просив суд визнати розповсюджену керівником громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» ОСОБА_1 від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook «https://www.facebook.com/sosnytsky» інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та порушує його честь та гідність.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа №643/5836/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.286, ч. 1 ст.135 КК України. Провадження у справі триває. Йому стало відомо про існування в інформаційному просторі не доведеної інформації, яка порушує його честь та гідність, що розповсюджує відповідач від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook https:/www.facebook.com/sosnytsky. За своєю суттю усі зазначені у публікації висловлювання відповідача, кожне окремо одне від одного та усі в цілому є правопорушеннями, тому мають бути доведені в законному порядку і встановлені обвинувальним вироком суду. Вважає, що існування в інформаційному просторі не доведеної інформації порушує його честь та гідність, є порушенням його прав. Широке розповсюдження домислів відповідача в соціальних мережах Інтернету іншими користувачами Інтернету з посиланням на першоджерело створює викривлену уяву щодо обставин ДТП, первинних взаємовідносин сім`ї з потерпілими, причин зміни цих відносин та інше. Зазначені публікації відповідача впливають на суспільну думку щодо його винуватості у злочині, що інкримінований позивачу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» Сосницького Антона Олексійовича про захист честі та гідності задоволено повністю.

Визнано розповсюджену керівником громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» ОСОБА_1 імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook «https://www.facebook.com/sosnytsky» інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та порушує честь та гідність ОСОБА_2 , а саме:

- у публікації від 22.10.2017 року, що « ОСОБА_2 22 жовтня 2017 року в стані сильного алкогольного сп`яніння скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого з допомогою невідомих втік з місця ДТП на автомобілі Мерседес ВІТО»;

- у публікації від 31.12.2017 року, що « ОСОБА_2 , що зі слів свідків знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого втік з місця ДТП, а на наступний день з`явився в поліцію тверезий, алкоголю і наркотичних речовин в крові не виявлено»;

- у публікації від 05.05.2018 року, що « ОСОБА_2 п`яний вбив двох людей, після чого покинув постраждалих і втік з місця ДТП»;

- у публікації від 07.05.2018 року, що « ОСОБА_2 погрожував і намагався підкупити потерпілих, які заявили відвід судді»;

- у публікації від 01.06.2018 року, що « ОСОБА_2 начисто позбавлений моральних принципів, погрожує родичам вбитих ним людей, продовжує намагатися уникнути відповідальності за скоєний ним особливо тяжкий злочин»;

- у публікації від 06.06.2018 року, що « ОСОБА_2 намагається затягнути розгляд справи з метою згасання суспільного інтересу до неї і отримання можливості скористатися своїми корупційними зв`язками, вже сьогодні видно, що за півроку залишилися не встановленими особи, які допомогли вбивці двох людей втекти з місця ДТП, після цього цинічно погрожує потерпілим відповідальністю за розповсюдження недостовірної інформації»;

-у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 скоїв ДТП в стані сильного алкогольного сп`яніння, після чого втік, використовує усі можливі заходи, щоб уникнути відповідальності»;

-у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 суд надав можливість втекти, шляхом перенесення оголошення рішення на наступний день»;

-у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 , що є вбивцею двох людей, покриває суддя ОСОБА_3 , хоча той рухався в стані сильного алкогольного сп`яніння зі швидкістю 150 км/год., врізався в автомобіль потерпілих, навіть не намагався гальмувати, після зіткнення викликав допомогу собі, а не постраждалим, знімав з автомобіля номери, бився зі свідками, які намагалися його затримати, погрожував їм на словах, був забраний з місця ДТП робітником прокуратури і з`явився до органів поліції другого дня після процедур з виведення алкоголю з крові у приватній клініці «Євівва»;

- у публікації від 01.07.2018 року, що « ОСОБА_2 скоїв ДТП в стані алкогольного сп`яніння, що не завадило йому, вислухуючи прокляття батька загиблих, оскаржити оголошену йому підозру у тяжкому злочині, тобто є людиною, що не має ні моралі ні совісті»;

- у публікації від 06.07.2018 року, що « ОСОБА_2 , будучи вбивцею двох людей, до того ж «слизький слизняк», який боїться активістів АТО і збирається шукати від них захисту у державних органів, одночасно погрожує батькам вбитих в`язницею і своїми зв`язками, є твариною, що написала заяву на потерпілих за розповсюдження неправдивої інформації, Московський районний суд м. Харкова за ради нього готовий поставити «раком» закон і мораль»;

- у публікації від 11.07.2018 року, що « ОСОБА_2 , будучи вбивцею двох людей, залякує потерпілих, тисне на свідків, виконує спроби підкупу учасників судового процесу, під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, зі слів сусідів і знайомих продовжує їздити без прав в нетверезому стані, перебуває в змові із суддею ОСОБА_3 , яка звернулася до Генеральної прокуратури і Голови Вищої ради правосуддя за захистом з метою обмежити права представників громадськості і прийняти незаконне рішення»;

- у публікації від 21.07.2018 року, що « ОСОБА_2 спричинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння»;

- у публікації від 23.07.2018 року, що « ОСОБА_2 є винуватцем ДТП, в результаті якого загинуло дві людини».

Зобов`язано керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» ОСОБА_1 спростувати в такий саме спосіб поширену інформацію та вилучити її з публічного доступу щодо обставин ДТП, яка мала місце 22 жовтня 2017 року на вул. Салтівське шосе м. Харкова, що порочить честь і гідність ОСОБА_2 .

Стягнуто з керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» Сосницького Антона Олексійовича на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно скріншотів сторінки в соціальній мережі «Facebook» відповідач ОСОБА_1 на своїй персональній сторінці, на якій він зазначений як « ОСОБА_4 », поширив зазначену вище інформацію, а тому він є належним відповідачем у даній справі. Аналізуючи норми права, роз`яснення Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, встановлені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд визнав, що з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що заявлена позивачем до спростування інформація містить фактичні дані. Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, оскільки мають стверджувальний характер, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. В оспорюваних висловлюваннях відсутні мовно-стилистичні засоби, які би свідчили про вірогідність повідомлюваного, тому суд першої інстанції визнав, що вказана інформація підлягає спростуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції так і не визначився, хто є відповідачем у справі: фізична чи юридична особа та не виконав вимоги п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України щодо заміни неналежного відповідача. Зазначає, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Звертає увагу, що у випадку проходження особою служби в правоохоронних органах інформація про майновий стан, добросовісне виконання посадових обов`язків становить громадський інтерес. Громадськість має право на отримання такої інформації, а така особа має бути готова до певної різкої критики з боку преси або пересічних громадян. Посилається на відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду. Враховуючи колишню посаду та процесуальний статус у кримінальному провадженні, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки, позивач мав очікувати пильної уваги та висвітлення ходу розгляду справи в ЗМІ та соціальних мережах. ОСОБА_1 систематично, відвідуючи судові засідання у вказаній справі, спостерігаючи за поведінкою суду, учасників судового процесу, слухаючи пояснення свідків, потерпілих, підозрюваного, обізнаний з розвитком справи, а тому може його висвітлювати. Крім того зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що згідно наданих скріншотів, на них зображені не лише дописи власника сторінки, а й поширення певних дописів зі сторінок інших користувачів Facebook. За таких обставин, зважаючи на особливості національного законодавства, особа не може нести відповідальність за використання інформації, отриманої з Інтернету. Отже, ОСОБА_1 не може нести будь-яку відповідальність за поширення на своїй сторінці дописів інших користувачів соціальної мережі Facebook. Також зазначає, що надані позивачем скріншоти не засвідчені електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Існування та належність такої сторінки в соціальній мережі Facebook ОСОБА_1 чи ГО «Антикорупційний блок учасників АТО» не підтверджено висновками відповідних фахових експертиз. Така сторінка не оглядалася та не досліджувалася судом під час судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2020 року залишено без руху(а.с. 191).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження (а.с. 217).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року справу призначено до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного суду, з повідомленням учасників справи (а.с. 219).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 03.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року у даній справі справа призначена до апеляційного розгляду на 25.01.2023 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи.

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися сторони у справі, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 05.01.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адрес у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 259-262). Заяв та клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників «АТО» на своїй сторінці у Facebook https:/www.facebook.com/sosnytsky опубліковано публікації наступного змісту:

- у публікації від 22.10.2017 року, що « ОСОБА_2 22 жовтня 2017 року в стані сильного алкогольного сп`яніння скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого з допомогою невідомих втік з місця ДТП на автомобілі Мерседес ВІТО»;

- у публікації від 31.12.2017 року, що « ОСОБА_2 , що зі слів свідків знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ-1105, після чого втік з місця ДТП, а на наступний день з`явився в поліцію тверезий, алкоголю і наркотичних речовин в крові не виявлено»;

- у публікації від 05.05.2018 року, що « ОСОБА_2 п`яний вбив двох людей, після чого покинув постраждалих і втік з місця ДТП»;

-у публікації від 07.05.2018 року, що « ОСОБА_2 погрожував і намагався підкупити потерпілих, які заявили відвід судді»;

-у публікації від 01.06.2018 року, що « ОСОБА_2 начисто позбавлений моральних принципів, погрожує родичам вбитих ним людей, продовжує намагатися уникнути відповідальності за скоєний ним особливо тяжкий злочин»;

-у публікації від 06.06.2018 року, що « ОСОБА_2 намагається затягнути розгляд справи з метою згасання суспільного інтересу до неї і отримання можливості скористатися своїми корупційними зв`язками, вже сьогодні видно, що за півроку залишилися не встановленими особи, які допомогли вбивці двох людей втекти з місця ДТП, після цього цинічно погрожує потерпілим відповідальністю за розповсюдження недостовірної інформації»;

- у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 скоїв ДТП в стані сильного алкогольного сп`яніння, після чого втік, використовує усі можливі заходи, щоб уникнути відповідальності»;

- у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 суд надав можливість втекти, шляхом перенесення оголошення рішення на наступний день»;

- у публікації від 26.06.2018 року, що « ОСОБА_2 , що є вбивцею двох людей, покриває суддя ОСОБА_3 , хоча той рухався в стані сильного алкогольного сп`яніння зі швидкістю 150 км/год., врізався в автомобіль потерпілих, навіть не намагався гальмувати, після зіткнення викликав допомогу собі, а не постраждалим, знімав з автомобіля номери, бився зі свідками, які намагалися його затримати, погрожував їм на словах, був забраний з місця ДТП робітником прокуратури і з`явився до органів поліції другого дня після процедур з виведення алкоголю з крові у приватній клініці «Євівва»;

- у публікації від 01.07.2018 року, що « ОСОБА_2 скоїв ДТП в стані алкогольного сп`яніння, що не завадило йому вислухуючи прокляття батька загиблих, оскаржити оголошену йому підозру у тяжкому злочині, тобто є людиною, що не має ні моралі ні совісті»;

- у публікації від 06.07.2018 року, що « ОСОБА_2 , будучи вбивцею двох людей, до того ж «слизький слизняк», який боїться активістів АТО і збирається шукати від них захисту у державних органів, одночасно погрожує батькам вбитих в`язницею і своїми зв`язками, є твариною, що написала заяву на потерпілих за розповсюдження неправдивої інформації, Московський районний суд м. Харкова за ради нього готовий поставити «раком» закон і мораль»;

- у публікації від 11.07.2018 року, що « ОСОБА_2 , будучи вбивцею двох людей, залякує потерпілих, тисне на свідків, виконує спроби підкупу учасників судового процесу, під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, зі слів сусідів і знайомих продовжує їздити без прав в нетверезому стані, перебуває в змові із суддею ОСОБА_3 , яка звернулася до Генеральної прокуратури і Голови Вищої ради правосуддя за захистом з метою обмежити права представників громадськості і прийняти незаконне рішення»;

- у публікації від 21.07.2018 року, що « ОСОБА_2 спричинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння»;

- у публікації від 23.07.2018 року, що « ОСОБА_2 є винуватцем ДТП, в результаті якого загинуло дві людини».

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що згідно скріншотів сторінки в соціальній мережі «Facebook» відповідач ОСОБА_1 на своїй персональній сторінці, на якій він зазначений як « ОСОБА_4 », поширив зазначену вище інформацію, а тому він є належним відповідачем у даній справі.

При цьому судом першої інстанції визнано, що відповідачем у даній справі порушено сутність і зміст гарантії, закріпленої п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Внесення відомостей до ЄРДР не є визнанням особи винною у вчиненні кримінального правопорушення та не є формою повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту здійснення такого повідомлення в порядку ст.ст. 276-278 КПК України. Фактично внесення відомостей до ЄРДР відповідно наявної інформації про ознаки, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, є виконанням п.п.4,5 ст. 214 КПК України, яке визначає межі здійснення досудового розслідування.

Згідно з ч.1 ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають це можливим.

За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, судом першої інстанції встановлено, що всупереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України відповідач не надав до суду жодного доказу на підтвердження того, що поширена ним інформація є достовірною. Також в порушення норм законодавства та принципів Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відповідачем опубліковано інформацію, зміст якої є твердженням про винуватість позивача у вчиненні злочинних дій, інформація, розповсюджена відповідачем, є вкрай негативною та недостовірною, а відтак поширення такої інформації порушує право позивача на повагу до його честі та гідності, тому вказана інформація підлягає спростуванню.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачами не було спростовано в судовому засіданні підстави позову. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач поширенням недостовірної інформації порушив права позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації, тому у відповідності до статей 15,16 ЦК України порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання розповсюдженої керівником громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» ОСОБА_1 від імені громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» на своїй сторінці у Facebook «https://www.facebook.com/sosnytsky» інформації відносно ОСОБА_2 недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та порушує його честь та гідність.

Факт розміщення публікацій в соціальній мережі «Facebook» вказаного змісту сторонами не оспорюється.

Оскільки поширення оспорюваної інформації відбулося в мережі Інтернет, відповідачем у цій справі є автор публікації, тобто ОСОБА_1 , який є керівником громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО».

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно ст. ст. 3, 28 Конституції України честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності.

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Отже, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації має забезпечуватись баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому не є підставою для відповідальності за оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції та положенням ст. 30 Закону України «Про інформацію».

Так, статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6 жовтня 2015 року).

Правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. На відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

У відзиві на позовну заяву та у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що він систематично відвідує судові засідання у кримінальній справі №643/5836/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, спостерігає за поведінкою суду, учасників судового процесу, слухає пояснення свідків, потерпілих, підозрюваного, обізнаний з розвитком справи та висвітлює у соціальній мережі свої погляди, судження щодо встановленого. Викладена ним інформація є оцінкою дій, а висловлювання у публікаціях надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних суб`єктивних переконань, його публікації були направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності посадової особи.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що зважаючи на стилістику та виклад інформації у публікаціях в цілому, є підстави вважати, що відповідач висловив свої оціночні судження щодо поведінки позивача, розгляду кримінальної справи у суді першої інстанції, а викладена у публікаціях інформація, зокрема, щодо особи позивача та його поведінки, не може слугувати підставою для притягнення автора публікацій до цивільно-правової відповідальності. Незадоволення позивача змістом та формою висловлювання оціночних суджень не свідчить про порушення його прав.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц (провадження № 61-34549св18).

Враховуючи встановлені обставини, а також баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформації стосовно позивача, поширеної відповідачем у публікаціях в соціальній мережі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно матеріалів справи та не заперечується позивачем, що дійсно 22.10.2017 року в м. Харкові по вул. Салтівське шосе відбулася ДТП за участю водія ОСОБА_2 . На даний час кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції.

Та обставина, що на даний час відповідного судового рішення щодо визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, судом не постановлено, не спростовує самої події дорожньо-транспортної пригоди.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб, інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, статтею 10 Конвенції встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

ЄСПЛ на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що 10 стаття Конвенції обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

ЄСПЛ у рішенні від 02 червня 2016 року у справі «Інститут економічних реформ проти України» (заява № 61561/08), розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У рішенні від 31 липня 2007 року у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

З аналізу вказаних рішень вбачається, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії, обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України», заяви № 30582/04, 32152/04, § 188).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України», заява № 16695/04, § 46).

У пункті 43 рішення від 31 липня 2007 року у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що «фундаментальною вимогою права дифамації (thelawofdefamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції стосовно поширення відповідачем інформації про позивача, яка є недостовірною, обґрунтовані та доведені, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені відповідних вимог.

Разом з тим, відмова у задоволенні цього позову не позбавляє права позивача захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь, зокрема передбачене ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З встановлених судом першої інстанції обставин справи та її матеріалів не випливає, що позивач намагався скористатись таким правом, чи саме таке його право було порушене відповідачем.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн (а.с. 17), ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до керівника громадської організації «Антикорупційний блок учасників АТО» Сосницького Антона Олексійовича про захист честі та гідності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов