Житомирський апеляційний суд
Справа №287/834/22 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В.В.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 287/834/22 за заявою адвоката Зарицького Максима Аркадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зарицького Максима Аркадійовича, на ухвалу Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2023 року, постановлену під головуванням судді Заполовського В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Зарицький М.А., звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 22 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 80000 дол. США, на строк до 22 грудня 2019 року. Вказаний договір укладений у простій письмовій формі. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, виданою відповідачем цього ж дня.

Позивач вказує, що відповідач у встановлений договором строк не повернув грошові кошти за цим договором й відмовляється у добровільному порядку виконувати зобов`язання.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 80000 дол. США та три відсотки річних за порушення строків виконання зобов`язання у розмірі 5214,25 дол. США.

23 серпня 2023 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на грошові кошти, що належать або підлягають передачі чи сплаті ОСОБА_2 , у тому числі ті, що розміщені в банках або інших фінансових установах, у межах ціни позову, яка становить 85214,25 дол. США.

Обґрунтовуючи заяву, зазначив, що питання забезпечення позову вже було предметом судового розгляду в межах даної цивільної справи. Зокрема, він звернувся до суду із заявою, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачеві. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 9 січня 2023 року, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 20 березня 2023 року, відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів належності вказаного нерухомого майна відповідачеві.

Отже, вважає, що у спірних правовідносинах необхідно застосувати вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачеві чи підлягають передачі йому.

При цьому, зауважив, що вжиття такого виду забезпечення позову не потягне невідворотних наслідків, оскільки відповідач матиме можливість звернутися до суду із клопотанням про заміну одного заходу забезпечення позову іншим або ж подати заяву про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала мотивована тим, що суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачеві належать або ж підлягають передачі чи сплаті будь-які грошові кошти, а також, що на його ім`я є рахунки, відкриті у банках чи інших фінансових установах.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що докази наявності у відповідача грошових коштів у банківських та інших фінансових установах не можуть бути у розпорядженні позивача, оскільки така інформація становить банківську таємницю.

Звертає увагу на те, що зміст пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України нівелює висновок суду про те, що обставини наявності у відповідача грошових коштів входять до предмета доказування при вирішенні питання про забезпечення позову.

Вважає, що вимога надання доказів, якими в силу вимог закону заявник не володіє й не може володіти, свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі №905/448/22.

В апеляційній скарзі також міститься посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 6 жовтня 2022 року у справі №905/446/22, згідно з яким за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та зауважив, що відповідач протягом тривалого часу відмовляється виконувати зобов`язання за договором позики. Враховуючи розмір заборгованості та тривалість порушеного права позивача, існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Представник відповідача не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та пояснив, що вказаний договір позики є удаваним, оскільки між сторонами існують інші правовідносини, а саме правовідносини, пов`язані зі спільною інвестиційною діяльністю.

На даний час відповідач, маючи намір оскаржити цей договір позики, подав до суду відповідну позовну заяву, однак провадження у справі ще не відкрито.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України, зокрема, передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі й задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа повинна довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості заходів забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позовних вимог не досліджується, оскільки це питання є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті ( такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття,- навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога майнового характеру про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики у розмірі 85214,25 дол. США.

У постанові Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі №905/448/22, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, Верховний Суд звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є безумовною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Вказані обставини свідчать про відсутність у позивача необхідності подавати до суду докази того, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі призведе до неможливості виконання рішення суду про задоволення позову чи утруднить його виконання, адже існування загрози порушення законних прав та інтересів позивача в разі невжиття заходів забезпечення позову є очевидним.

Забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, є співмірним із заявленими позовними вимогами та ґарантуватиме виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення боргу за договором позики відповідач матиме безумовну можливість розрахуватися із позивачем, за умови наявності у нього достатньої суми грошових коштів на рахунках у банківських та інших фінансових установах та таким чином уникнути процедури звернення стягнення на майно.

Колегія суддів також вважає цілком обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності грошових коштів на будь-яких рахунках відповідача, а також доказів того, що на його ім`я відкриті рахунки в банках чи інших фінансових установах.

Так, відповідно до частини першої статті 60 Закону України « Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Порядок розкриття банком банківської таємниці регулюється статтею 62 вказаного Закону України.

Отже, позивач позбавлений можливості отримати таку інформацію й, відповідно, не може надати суду докази щодо наявності у відповідача грошових коштів на рахунках, відкритих на його ім`я у банках та інших фінансових установах.

Про можливість застосування забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову, без зазначення конкретних рахунків та установ, в яких такі рахунки відкриті на ім`я боржника, свідчать постанови Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі №905/448/22, на яку посилається представник позивача, а також від 15 лютого 2023 року у справі №932/5035/22.

Таким чином, ухвалу слід скасувати та постановити нове судове рішення,- про задоволення заяви щодо забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зарицького Максима Аркадійовича, задовольнити.

Ухвалу Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Накласти арешт на грошові кошти, що належать або підлягають передачі чи сплаті ОСОБА_2 , у всіх банках або інших фінансових установах, у межах ціни позову, що становить 85214,25 дол. США.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 4 січня 2023 року.