ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1262/23 Справа № 234/6252/21 Суддя у 1-й інстанції - Бакуменко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 листопада 2021 року, ухваленого суддею Бакуменко А.В. в місті Краматорськ Донецької області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», третя особа ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі судового наказу Краматорського міського суду Донецької області від 25 вересня 2013 року у справі №234/11377/13-ц, з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» було стягнуто заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 19830 грн. 79 коп. та судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Виконавчий документ стягувачем було пред`явлено до виконання та за ним здійснювалось стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.

Ухвалою Краматорського міського суду від 11 травня 2016 року судовий наказ від 25 вересня 2013 року №234/11377/13-ц було скасовано.

Отже, отримані за вищевказаним наказом №234/11377/13-ц грошові кошти є безпідставно отриманими.

У відповідності до договору, укладеному 17 січня 2021 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання відступила право вимоги безпідставно стягнутих коштів.

Просив суд, стягнути з відповідача ТОВ «Краматорськтеплоенерго» безпідставно отримані грошові кошти з нарахованими процентами, в сумі 19 945 грн. 49 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», третя особа ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів залишені без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленним судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідачем по справі не надався відзив на позов, що свідчить про відсутність у відповідача будь-яких заперечень проти пред`явлених позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції не визначився з предметом доказування. Зазначає, що наявними у справі доказами підтверджено, що виконавчий документ перебував на примусовому виконанні у державного виконавця в період з 29 травня 2014 року по 31 травня 2016 року, що не було враховано судом під час розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що судовим наказом від 25 вересня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» стягнуто заборгованість з теплопостачання в сумі 19830,79 грн. та судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Ухвалою Краматорського міського суду від 11 травня 2016 року судовий наказ №234/11377/13-ц, провадження №2-н/234/3305/13 від 25 вересня 2013 року скасовано.

Згідно договору від 17.01.2021 року ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право вимоги безпідставно отриманих ТОВ «Краматорськтеплоенерго» грошових коштів котрі були стягнути з ОСОБА_2 на виконання судового наказу від 25.09.2013 року.

Відповідно до відповіді Краматорського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області, виконавче провадження відкрите за виконавчим листом №234/11377/13-ц, було закрито 31.05.2016 року згідно до п.4 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», скасування судового рішення, яке підлягало виконанню.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог виходив з того, що останнім суду не надано жодних достатніх доказів на підтвердження виконання ОСОБА_2 судового наказу та сплату останньої на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 19830 грн. 79 коп. та судового збору в сумі 114 грн. 70 коп.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Як правило, особа, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17 зазначено, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно зі ст.16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз ч.2 ст.14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил ст.ст.2,5 якого застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми ст.13 Конвенції.

У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, ст.13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається ст.13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 686/936/19 (провадження № 61-14894св19).

Так, судом встановлено, що ухвалою Краматорського міського суду від 11 травня 2016 року скасовано судовий наказ№234/11377/13-ц, провадження №2-н/234/3305/13 від 25 вересня 2013 року, яким з третьої особи по справі ОСОБА_2 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» стягнуто заборгованість з теплопостачання в сумі 19830,79 грн. та судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Також суд встановив, що згідно договору від 17.01.2021 року ОСОБА_2 відступила позивачу ОСОБА_1 право вимоги безпідставно отриманих ТОВ «Краматорськтеплоенерго» грошових коштів котрі були стягнути з ОСОБА_2 на виконання скасованого судового наказу від 25.09.2013 року.

Відповідно до норм ч.3 ст.171 ЦПК України (в редакції чинній на час подачі позову до суду у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Згідно з нормами ч.5 ст.444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Відповідно до положень ч.6 ст.444 ЦПК України до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2011 року N13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.

Поворот виконання це спосіб захисту прав боржника, який полягає у поверненні йому стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням.

Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі.

Аналізуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача в порядку норм ст.1212 ЦК України грошових коштів є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки нормами закону визначено спосіб захисту прав боржника у скасованому судовому рішенні, який полягає у повороті виконання рішення.

Отже, позивачем обрано неефективний (невірний) спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 листопада 2021 року підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 листопада 2021 року змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: