Справа № 346/4218/22
Провадження № 2/346/273/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретарка судового засідання Івасів В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, у приміщенні зали судових засідань Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, з позовною заявою до Печеніжинської селищної радиКоломийського району Івано-Франківської області, якою просить визнати за нею, у порядку спадкування, право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та господарської споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 02листопада 2022 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 02грудня 2022 року витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , підготовче провадження у справі закрите, справу було призначено до розгляду по суті на 03січня 2023 року.

Стислий виклад позицій учасників справи.

Аргументи позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її ОСОБА_3 . Після його смерті відкривалася спадщина за законом на вищевказане майно. Позивачка з метою оформлення спадщини після смерті її чоловіка звернулась до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу ГригорецьВ.М., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна її чоловіка, нотаріус відмовив, оскільки у померлого відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. У зв`язку із чим позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно.

Позиція відповідача. Не заперечував проти прийняття рішення та просив розглядати справу без участі представника.

Оцінка суду щодо фактів.

28 грудня 1984 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 одружились, внаслідок чого ОСОБА_5 після укладення шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 36).

За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» житловий будинок та господарська споруда, розташовані у АДРЕСА_1 , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); криниця (літера за планом - №1).

А згідно з довідкою Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 07.02.2022 року № 134, за даними погосподарської книги,вказаний житловий будинок та господарська споруда ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а на момент його смерті заповіт у Сопівській сільській раді він не посвідчував (а.с.31).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 14 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.33).

Проте, постановою від 10лютого 2022 року, приватний нотаріус ГригорецьВ.М., відмовивпозивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок та господарську споруду, розташовані у АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказане майно не зареєстровано, правовстановлюючий документ відсутній (а.с.39).

Оцінка суду щодо правовідносин учасників.

Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається нотаріусом, і на яке претендує відповідач.

Оцінка суду щодо права позивача.

Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.

З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарська споруда, розташовані у АДРЕСА_1 слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації.

Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3 цього закону передбачено, що державна реєстраціяправ є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухомемайно. Проте, частиною 4 цієї статті гарантується, що права нанерухоме майно, що виникли до01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне.

З огляду на положення частини 1 статті 10 та частини 1 статті 101 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), в особистій власності громадян могли бути жилі будинки та господарські будівлі і споруди, а також інше майно.

Разом з цим, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на будь-яке нерухоме майно, в тому числі й жилі будинки, господарські будівлі і споруди.

Проте в силу положень пункту 1 Розділу І зазначеної Інструкції, проводилась їх реєстрація. А також, з метою обліку державою власників домогосподарств та земельних ділянок та членів їх сімей, у сільській місцевості, велись погосподарські книги, порядок ведення яких постійно змінювався та регулювався Інструкціями про порядок ведення погосподарських книг. Але завжди мета його ведення не змінювалась.

А встановлені судом факти прямо вказують на те, що згідно з довідкоюПеченіжинської селищної ради від 07 лютого 2022 року № 134, житловий будинок та господарська споруда, розташовані у АДРЕСА_1 , які мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); криниця (літера за планом - №1); належали саме ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . І саме він, володів вказаним майном.

І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте ОСОБА_8 право власності на зазначене майно було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-108).

З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права приватної власності на нерухоме майно.

А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу, набуте ОСОБА_2 право власності, продовжувало діяти та не припинились.

Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Отже, у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , відкрилась його спадщина, до складу якої увійшло його право власності на житловий будинок та господарську споруду, розташовані у АДРЕСА_1 . Позаяк його право власності на таке нерухоме майно, існувало в нього на момент його смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються.

Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_2 , за життя, не склав заповіт.

При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

І з огляду на матеріали спадкової справи, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулись до нотаріальної контори з заявою про відмові від спадщини. Спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_1 , яка на момент смерті ОСОБА_2 постійно проживала із ним разом за однією адресою (а.с.32, 73-108).

А за таких обставин, суд вважає, що саме позивачка є єдиною спадкоємицею майна ОСОБА_2 , і відповідно саме вона успадкувала його право власності на житловий будинок та господарську споруду, розташовані у АДРЕСА_1 , ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту.

З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України.

Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою.

Отже враховуючи викладене, та те, що право приватної власності позивача, як власника житлового будинку та господарської споруди, розташованих у АДРЕСА_1 , оспорюється та на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, керуючись статтями 1-113,217-250,258-259,263-268,272-273,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_1 , у складі: житловий будинок (літера за планом - А); криниця (літера за планом - №1).

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього рішення.

Суддя Коваленко Д. С.