Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/227/22
Провадження № 2/376/389/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2023 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: Головуючого судді - Коваленка О.М.,

за участі секретаря - Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Сквирської міської ради про позбавлення батьківських прав,

Встановив:

У лютому 2022 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що сторони від шлюбу мають малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні та вихованні.

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 17.11.2017 року, шлюб, зареєстрований 04 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 961, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.

З 2016 року відповідач залишив сім`ю, змінив своє місце проживання, не підтримує близьких стосунків, не веде спільного господарства, не працює, не допомагає в утриманні та вихованні малолітнього сина. Дитину більше не бачив, сином не цікавиться.

ОСОБА_2 раніше неодноразово судимий та притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став.

01.11.2016 року відповідач вдруге був засуджений сквирським районним судом київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком один рік. За таких умов, перебуваючи на волі відповідач міг приймати участь у розвитку та вихованні сина, але самоусунувся від обов`язку батька утримувати та виховувати дитину, продовжував не працювати, порушувати своєю поведінкою закон. Як результат, 23 грудня 2015 року ОСОБА_2 в черговий раз при проходженні іспитового строку було засуджено сквирським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 5 - ти років позбавлення волі, але на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком два роки.

Залишившись знову на волі відповідач в черговий раз міг стати на шлях виправлення та приймати безпосередню участь у розвитку та вихованні сина, але відповідач продовжував ухилятися від виконання батьківських обов`язків.

В листопаді 2017 року, враховуючи вищезазначені обставини та те, що відповідач з сім`єю не проживав, не підтримував близьких стосунків, не вів спільного господарства, не допомагав утримувати та виховувати дитину, позивачка змушена була звернутися до суду із заявою про розірвання шлюбу, який судовим рішенням від 17.11.2017 року було розірвано.

Період з 2016 року по теперішній час показує, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

ОСОБА_2 міг в будь - який вигідний для нього час відвідувати і спілкуватися з сином, приїзджати до нього, купувати одяг, дитяче харчування, засоби гігієни, брати іншу участь у вихованні.

Будь - яких перешкод для виконання батьківських обов`язків відповідачу не чиниться, що підтверджується відсутністю його звернення до органу опіки та піклування при Сквирській міський раді або суду з питань встановлення часу спілкування з дитиною, не приймав жодних законних засобів для врегулювання даного питання.

Відсутність будь - якої підтримки з боку відповідача щодо сина, в тому числі і матеріальної, спонукало позивачку звернутися до суду для стягнення з відповідача аліментів.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим провадженням ВП № 54290565/2 від 13.10.2021 року №26800, станом на 01.10.2021 року заборгованість становить 32400,00 гривень.

Зазначене свідчить про те, що відповідач не приймав участі в матеріальній підтримці сина, самоусунувся від утримання сина. Саме це спонукало позивачку стати на облік в УСЗН Білоцерківської РДА і отримувати державну соціальну допомогу як малозабезпечена сім`я.

Згідно вироку Сквирського районного суду Київської області від 17.08.2017 року ОСОБА_2 засуджений за ч. 2 ст. 185, ст. 71, 72 КК України до шести років позбавлення волі та відбуває покарання у ДУ «Старобабанівська виправна колонія № 92».

За період з 2010 року по серпень 2017 року відповідача було засуджено чотири рази за скоєння злочинів.

Зазначене свідчить тільки про одне, що змінити поведінку відповідача, як батька, у кращу сторону неможливо, а тому його вплив на дитину може бути негативним, і привести до негативних наслідків для розвитку дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо (правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року по справі № 631/2406/15-ц, провадження № 61-36905 св18).

ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться станом здоров`я дитини, не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні сина. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності є підтвердженням свідомого ухилення відповідача від виховання дитини.

Згідно Витягу з протоколу № 13 від 25.10.2021 року засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Сквирської міської ради, визнано недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач знаходиться у місцях позбавлення волі, інші аргументи не надаються.

Висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету сквирської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Позивачка вважає, що висновок комісії суперечить інтересам дитини.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просить суд:

Позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Стягнути з відповідача на її користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 гривень.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а. с. 47).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, оскільки на час проведення судового засідання перебуває в Державній Установі «Старобабанівська виправна колонія № 92» та надав суду дві письмові заяви про розгляд справи у його відсутність.Правом на подання відзиву не скористався, письмових заяв чи клопотань не надав (а. с. 34-35, 41-42).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування сквирської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення, про причини неявки до суду не повідомлено (а.с.36, 39, 46).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст. 223,247 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 04 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 961 (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_2 , 1981 року народження, є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 22.12.2015 року Серії НОМЕР_1 , актовий запис № 176 (а.с. 13).

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 17.11.2017 року, шлюб, зареєстрований 04 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 961, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано (а.с.17).

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Довідки про реєстрацію місця проживання № 24 від 06.01.2021 року та копією Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 22 від 06.01.2021 року (а. с. 9,12) та знаходиться повністю на утриманні позивачки, що також не заперечується іншими учасниками справи.

З 2016 року відповідач залишив сім`ю, змінив своє місце проживання, не підтримує близьких стосунків, не веде спільного господарства, не працює, не допомагає в утриманні та вихованні малолітнього сина.

ОСОБА_2 раніше неодноразово судимий та притягувався до кримінальної відповідальності: 07 жовтня 2010 року Сквирським районним судом Київської області за ст. 307 ч. 2 КК України до п`яти років позбавлення волі, відповідно до ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 червня 2014 року, звільнений від відбуття покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію»; 01 листопада 2016 року Сквирським районним судом Київської області по ст. 185 ч. 2 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком один рік; 23 грудня 2016 року Сквирським районним судом Київської області по ст.ст. 185 ч. 3, 70 ч.4 КК України до п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком два роки, на шлях виправлення не став. Згідно вироку Сквирського районного суду Київської області від 17.08.2017 року ОСОБА_2 засуджений за ч. 2 ст. 185, ст. 71, 72 КК України до шести років позбавлення волі та відбуває покарання у ДУ «Старобабанівській виправній колонії (№92)» (а.с. 15-16).

Відповідно до копії Довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим провадженням ВП № 54290565/2 від 13.10.2021 року № 26800, станом на 01.10.2021 року заборгованість по сплаті аліментів становить 32400,00 гривень (а. с. 20,21).

Згідно Довідки № 28 від 09.08.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад дошкільної освіти №2 «Малятко» Сквирської міської ради з 2018 року по даний час (а.с. 19).

Як вбачається з Акту обстеження умов проживання від 22.11.2021 року, складеного комісією у складі спеціалістів Служби у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради, ОСОБА_3 проживає разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у дитини є своя кімната, окреме спальне місце, письмовий стіл та шафу, іграшки, одяг, дитина забезпечена необхідними умовами для життя (а.с. 44).

Згідно Витягу з протоколу № 13 від 25.10.2021 року засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Сквирської міської ради, визнано недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач знаходиться у місцях позбавлення волі (а.с. 43), інші аргументи не надаються.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться станом здоров`я дитини, не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні, свідомо ухиляється від спілкування з сином.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

У ст. 155 СК України вказано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 1, 2 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надаються дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, та і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення.

Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , 2015 року народження.

Наявні у матеріалах справи докази підтверджують посилання позивачки на те, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини, що також не оспорює відповідач.

Протягом розгляду справи відповідач для себе належних висновків не зробив.

Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем його малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що ОСОБА_2 намагався виконувати батьківські обов`язки. Відповідач формально ставиться до необхідності виконання обов`язку щодо утримання дитини, сплати аліментів.

На переконання суду позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , 2015 року народження, не зашкодить інтересам дитини, його подальшому вихованню та утриманню.

Висновок виконавчого комітету Сквирської міської ради від 25.10.2021 року про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Суд не погоджується з наданим висновком, оскільки з дня його винесення ОСОБА_2 не виявив бажання сплатити заборгованість по аліментах, приймати участь в житті дитини, а навпаки скоює тяжкі злочини за які наразі відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Врахування вказаного висновку на думку суду суперечить встановленими матеріалами обставинам справи та суперечить інтересам малолітньої дитини.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , його свідоме нехтування своїми обов`язками як батька, його небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 25.01.2022 року (а.с. 1), він також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7,19, 141,150, 151,155, 157,164-167 СК України, ст. ст. 2,4,12,13,76, 81,141, 223,247, 263-265, 268, 351,352,354 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», п. п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Сквирської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити в повному обсязі.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 992,40 грн.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко