Справа № 953/7076/23
28 грудня 2023 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Власової Ю.Ю.
секретар судового засідання Афанасьєва К.Р.
учасники справи:
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики №12/14 від 09.12.2014 недійсним,
Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просили визнати недійсним Договір позики № 12/14 від 09.12.2014, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Аргументи учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує що перебувє у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який зареєстрований Р/ЗАЦС м. Валки Харківської області. 21.06.2023 ОСОБА_1 стало відомо, що набрала чинності Постанова Полтавського апеляційного суду по справі № 615/2/22, якою позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовільнено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 основну заборгованість за договором позики у розмірі 2 944 924,37 грн., та судовий збір у розмірі 7 981 грн 42 коп. Стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в сумі 2 944 924,37 грн. стосується не тільки прав ОСОБА_3 , а й зачіпляє права ОСОБА_1 , з яким вона перебуває у шлюбних відносинах з 07.03.1981.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_3 вказує, що договір позики є фіктивним, удаваним, безгрошовим, що укладений для забезпечення виконання договору купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 09.12.2014 з розстроченням платежу до 25.11.2019, строк повернення коштів за договором позики 25.11.2019. Договір позики був підписаний його сторонами 09.12.2014, як і Договір купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 09.12.2014. Цей договір був укладений для приховання фактично укладеного договору купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з розстроченням платежу, без фактичної передачі грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.
Рух справи.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 15.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
14.09.2023 до суду від представника позивача адвоката Браташ О.О. надійшло клопотання про долучення доказів по справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2023 закрито підготовче провадження у справі.
У судове засідання позивач та її представник належним чином повідомлені про дату,час і місце його проведення, звернулися з заявою в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про дату,час і місце його проведення, надав заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлений про дату, час і місце його проведення, не з`явився. Своїм правом щодо надання відзиву на позовну заяву не скористався.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності та надавши їм належну правову оцінку, приходить до наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Матеріали справи свідчать, що 09.12.2014 між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики № 12/14, відповідно до п. 1 якого (предметом договору) позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1 632 298,50 грн., що є еквівалентом 101 385 доларів США на момент укладення договору.
Відповідно до умов договору позики - передачу грошей було здійснено позикодавцем у момент підписання даного договору. Факт отримання грошових коштів позичальником у розмірі 1 632 298,50 грн. підтверджується підписом позичальника у даному договорі. Не зважаючи на зміну курсу долара США в бік зменшення або збільшення, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики, яка має відповідати еквіваленту 101 385 доларів США на момент повернення грошових коштів.
Сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним. Розрахунок щодо повернення суми позики має здійснюватись наступним чином: грошові кошти у сумі, що є еквівалентом 101 385 доларів США, мають бути повернені готівкою позичальником 25.11.2019.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст.ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Спірний договір позики має усі ознаки фіктивності, а саме: з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня і нотаріально посвідчена згода на цей правочин від дружини ОСОБА_1 , оскільки на той час він перебував у шлюбі, сума позики перевищує не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Фактична відсутність позики, факт передачі грошових коштів відсутній, тобто позика була безгрошовою. Правочин, який вчинений без наміру створити будь-які наслідки. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
Для визнання правочину фіктивним встановлюється наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Приймаючи дане рішення, суд виходить з диспозитивності та рівності сторін процесу, що сторони користуються рівними правами на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести перед судом ті обставини на які вона посилається.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що з 07.03.1981 позивач ОСОБА_1 перебувє у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3 , який зареєстрований Р/ЗАЦС м. Валки Харківської області.
Постановою Полтавського апеляційного суду по справі № 615/2/22 позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовільнено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 основну заборгованість за договором позики у розмірі 2 775 830,05 грн і три відсотка річних у розмірі 169 094,32 грн, а всього 2 944 924,37 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 7 981 грн 42 коп.
Суд відзначає, що стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в сумі 2 944 924,37 грн. стосується не тільки прав ОСОБА_3 , а й зачіпляє права ОСОБА_1 , з яким вона перебуває у шлюбних відносинах з 07.03.1981.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є майно, набуте під час сімейного життя. Інститут спільної сумісної власності поширюється на майно подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже заробітна плата, пенсія, стипендія, гонорар, виграш, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.
Частинами другою та третьою статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір позики у сумі 101 385 дол. США виходить за межі дрібного побутового. Пункт 6 статті 3 ЦК України має застосовуватися при розгляді спорів про недійсність договору позики, укладеного одним із подружжя без згоди іншого, який виходить за рамки дрібної побутової угоди чи стосується іншого цінного майна.
Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово робили висновки, згідно з якими внаслідок укладення договорів позики одним із подружжя, у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Спірний договір позики має усі ознаки фіктивності, а саме: з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня і нотаріально посвідчена згода на цей правочин від дружини ОСОБА_1 , оскільки на той час він перебував у шлюбі, сума позики перевищує не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Фактична відсутність позики, факт передачі грошових коштів відсутній, тобто позика була безгрошовою. Правочин, який вчинений без наміру створити будь-які наслідки. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України.
Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.
Відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.
Права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.
Форма договору позики регламентована ст. 1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно з ч. 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов має бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, однак, не підтверджує передачу грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 (ЄДРСРУ № 84229784).
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.
Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (ЄДРСРУ № 83836261) Верховний суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.
Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, від 31.10.2018 при розгляді справи № 707/2606/16-ц.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України).
З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, є недійсним. ЦК України називає такі правочини фіктивними.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
Для визнання правочину фіктивним встановлюється наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.
Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, такою підставою є передбачена статтею 234 ЦК України.
Зазначений договір позики є удаваним та укладений для забезпечення виконання договору купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 09.12.2014 з розстроченням платежу (останній платіж передбачає повну виплату за договором також 25.11.2019).
Строк повернення коштів за договором позики також передбачано 25.11.2019.
Договір позики був підписаний його сторонами 09.12.2014, як і Договір купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 09.12.2014. Цей договір був укладений для приховання фактично укладеного договору купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з розстроченням платежу.
На приховання фактичного укладеного договору купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 09.12.2014 укладений і Договір поруки від 09.12.2014, між ОСОБА_5 та ПП «Валківський маслоекстракційний завод» в особі директора Грінченко О.Л.
При розмові ОСОБА_4 підтверджує безгрошовість укладеного Договору позики № 12/14 від 09.12.2014, для покриття укладеного купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Омега плюс», який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 09.12.2014 з розстроченням платежу.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Вказані вище дві норми законодавства визначають, що наслідками порушення договору купівлі продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Фірма «ОМЕГА ПЛЮС» з розстроченням платежу в розрізі несплати грошових коштів є лише право відмовитися від договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Оскільки сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких інших наслідків (реституції).
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14.
Договір позики не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дій, спрямованих на передачу, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики у власність другій стороні грошових коштів.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, по своїй природі є фіктивним, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Серед таких умов обов`язковими є вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність.
Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станкевич проти Польщі").
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Горіха прози Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Гарантії Статті б § 1 є вчинення операцій із доказами на процесуальному рівні. Прийнятність доказів або спосіб їх оцінки за обставинами справи, у першу чергу - питання національних судів, чиїм завданням є оцінка доказів у процесі слухання справи (рішення ЄСПЛ у справі "Farange S.A. v. France" ("Фаранж проти Франції").
Відтак, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат
За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 89, 141, 263-266, 268, 273, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити.
Визнати недійсним договір позики № 12/14 від 09.12.2014, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ,
позивач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 ,
відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складений і підписаний 04.01.2024.
Суддя Ю.Ю. Власова