Справа № 161/647/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1071/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , Представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з майна, що є об`єктом права спільної часткової власності, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що він і відповідач є співвласниками будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема йому на праві приватної власності належить 66/100 частки цього нерухомого майна, а 34/100 його частки є приватною власністю відповідача ОСОБА_3 . Сам житловий будинок складається з двох окремих квартир, порядок користування якими визначений ними як співвласниками цього будинковолодіння, і у випадку їх виділу в натурі будь-якого переобладнання чи добудови не потребує.

Крім того вказував, що даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0738 га, яка належить на праві спільної часткової власності йому, і його частка становить 51/100, та відповідачу ОСОБА_3 , частка якого відповідно становить - 49/100.

Також позивач зазначав, що в травні 2020 року він звертався до відповідача з листом-пропозицією щодо розподілу вищевказаної земельної ділянки у добровільному порядку, однак згоди між собою у вирішенні цього питання вони так і не дійшли.

За наведених обставин та уточнивши позовні вимоги після проведення експертиз, позивач просив суд виділити йому у власність в натурі 66/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є об?єктом права спільної часткової власності, а саме: Житловий будинок А-1; прибудова - а; Льох а 2, а 3; житлові прибудови а 4 -2, а 1-2; тераса а 5; підвал а 6; підпірні стіни а 7; сарай-літня кухня Б-1; сарай В-1; погріб в; вбиральня Г; огорожа 1:2; ворота 3; погріб б; сходи а8; балкон а 9; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити в натурі ОСОБА_1 частку 51/100 із складу земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2023 року позов задоволено. Припинено право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Виділено у власність в натурі ОСОБА_1 56/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної часткової власності, а саме: приміщення в житловому будинку (літ.А-1) кімнату 1-4 площею 10,1 кв.м; коридор 1-5 площею 5,5 кв.м; кімнату 1-6 площею 13,6 кв.м; прибудову літ. а, прибудову літ. а 4-2, льох літ.а3, терасу літ.а5, підвал літ.а6, підпірні стіни літ а7, 1/2 частину сараю літ.В-1, огорожу 1 та частину огорожі 2.

Виділено у цьому ж будинковолодінні у власність в натурі ОСОБА_3 44/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а саме: приміщення в житловому будинку (літ.А-1) кімната 2-5 площею 10,6 кв.м; прихожа 2-6 площею 11,9 кв.м; кімната 2-7 площею 10,5 кв.м; прибудову літ. а1-2, льох літ.а2, сходи літ. а8, балкон літ.а9, сарай літ. Б-1 з погрібом літ. б, 1/2 частину сарая літ. В-1 з погрібом літ.в, вбиральню літ. Г, ворота 3 та 1/2 частину огорожі 2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки у розмірі 157 673 грн 50 коп.

Виділено в натурі ОСОБА_1 51/100 частки та ОСОБА_3 49/100 частки із складу земельної ділянки, що перебуває у їх спільній частковій власності, відповідно до варіанту 2, додатки 4,5,6 висновку експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №3514 від 17 березня 2023 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір - 9942 грн 33 коп.; витрати на оплату судової будівельно-технічної експертизи - 7550 грн 84 коп.; на оплату судової земельно-технічної експертизи - 6864 грн 40 коп.; на оплату топографо-геодезичного знімання земельної ділянки - 3000 грн; за надану професійну правничу допомогу - 10000 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції провів розподіл спірного будинковолодіння і земельної ділянки, необґрунтувавши підстави обрання варіанту розподілу нерухомого майна та вийшов за межі заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що уточнивши позовні вимоги, позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права, а другий варіант розподілу спірного будинковолодіння та земельної ділянки, запропонований експертами, є технічно можливим та враховує наявність двох окремих входів у спірний будинок і фактичне користування сторонами спору приміщеннями цього будинку та господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться на земельній ділянці для їх обслуговування.

Такий висновок суду є правильний.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів копії інвентаризаційної справи на житловий будинок, договорів дарування часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 28 вересня 1989 року та 12 березня 2001 року, технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 06 жовтня 2011 року та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 липня 2020 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і їх частки відповідно становлять 66/100 та 34/100. Даний житловий будинок фактично складається з двох окремих квартир, у яких проживають та якими користуються сторони спору (т. 1 а.с. 11-22, 31, 133, 137, 228).

Згідно приєднаної до матеріалів справи копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №653641, співвласниками земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0738 га, що за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться спірне будинковолодіння, є сторони спору позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 і їх частки становлять 51/100 та 49/100 (т. 1 а.с. 22).

Як вбачається з наданого позивачем звіту про оцінку спірного житлового будинку з надвірними спорудами ринкова вартість всього об`єкту оцінки, станом на 13 липня 2020 року, становить 1415872 грн, в тому числі ринкова вартість 66/100 його частки, власником якої є ОСОБА_1 , дорівнює 934475 грн (т. 1 а.с. 33-63).

З висновку експерта оцінювача про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 15 липня 2020 року слідує, що вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0738 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 117172 грн, в тому числі вартість 51/100 частки земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , складає 59758 грн (т. 1 а.с. 65-84).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8469-8470 від 11 листопада 2021 року, проведеної Львівським НДІСЕ Міністерства юстиції України (Волинське відділення), встановлено можливість розподілу будинковолодіння між позивачем і відповідачем. Згідно з варіантом ІІ судової експертизи співвласнику 66/100 частин ОСОБА_1 пропонується виділити:

приміщення в житловому будинку (літ. А-1)

- кімнату 1 -4 площею 10,1 кв. м.

- коридор 1-5 площею 5,5 кв.м.

- кімнату 1-6 площею 13,6 кв.м.,

прибудову літ. а, прибудову літ. а4-2, льох літ. аЗ, терасу літ. а5, підвал літ. А6, підпірні стіни літ. а7, 1/2 частину сараю літ. В-1, огорожу 1 та частину огорожі 2.

Корисна площа житлового будинку, що пропонується до виділення становить 123,9кв.м.

Співвласнику 34/100 частин ОСОБА_3 пропонується виділити приміщення в житловому будинку (літ. А-1)

- кімната 2-5 площею 10,6 кв.м.

- прихожа 2-6 площею 11,9 кв.м.

- кімната 2-7 площею 10,5 кв.м.,

прибудову літ. а1-2, льох літ. а2, сходи літ. а8, балкон літ. а9, сарай літ. Б-1 з погрібом літ. б, 1/2 частину сарая літ. В-1 з погрібом літ.в, вбиральню літ. Г, ворота 3 та 1/2 частину огорожі 2.

По даному варіанту розподілу частка співвласника ОСОБА_1 становить 56/100, а співвласника ОСОБА_3 44/100, тобто поділ будинковолодіння проведений із відхиленням від ідеальних часток. При цьому співвласнику 34/100 частки необхідно сплатити співвласнику 66/100 частки грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в сумі 157673 грн. 50коп.

З висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 3514 від 17 березня 2023 року встановлено два можливі варіанти виділу в натурі земельної ділянки, кадастровий номер :31:078:0015, загальною площею 0,0738 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , між двома співвласниками, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в частках 51/100 та 49/100 частин, з врахуванням розподілу будинковолодіння.

Варіант № 2 виділу в натурі часток 51/100 та 49/100, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме площею 376 кв.м. і площею 362 кв.м., є найбільш наближеним до їх ідеальних часток та враховує розподіл спірного будинковолодіння за варіантом ІІ судової будіельно-технічної експертизи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України).

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

При вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 367, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У той же час порядок користування будинком підлягає врахуванню при поділі будинку. Суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 викладено правовий висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поді спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Ураховуючи, що власниками спірного нерухомого майна (житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки) є лише дві особи - сторони у справі, позивач просив суд виділити йому в натурі відокремлену частину майна, яка відповідає розміру його частки у праві власності, та припинити право часткової власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку, суд першої інстанції, дійшов загалом правильного висновку щодо можливості саме поділу спірного домоволодіння і земельної ділянки між двома співвласниками шляхом виділення кожному із співвласників його частки у натурі.

Застосований спосіб захисту прав позивача відповідає зазначеним вище положенням ЦК України та є ефективним, оскільки співвласник майна, що перебуває у спільній часткові власності двох осіб, має право як на виділ своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності (стаття 364 ЦК України), так і на її поділ (стаття 367 ЦК України). Кожен з цих способів передбачає виділення співвласнику в натурі відокремленої частини майна, яка відповідає розміру його частки у праві власності.

Правовий режим спільної власності має враховувати інтереси усіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Зазначення у судовому рішенні, яким позивачу виділено частину спірного нерухомого майна, також частини цього майна, яка залишається (виділяється) відповідачу, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, таким, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 462/1585/16-ц, від 08 березня 2023 року у справі № 559/1923/17.

Колегія суддів зауважує, що суд самостійно здійснює кваліфікацію правової природи відносин між позивачем та відповідачем, вибір норми права, яка застосовується до спірних правовідносин. З`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 86)).

У постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 та від 29 червня 2022 року у справі № 466/3008/17 зазначено про необхідність забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

Враховуючи, що між сторонами існував тривалий спір щодо поділу належного їм на праві спільної часткової власності нерухомого майна, а позивач, пред`являючи вимоги про виділ належної йому частки у праві власності на спірне домоволодіння, просив припинити право спільної часткової власності на нього, що з урахуванням кількості власників домоволодіння свідчить про його фактичний поділ, висновок місцевого суду про остаточне вирішення спору між співвласниками домоволодіння не можна визнати таким, що суперечить нормам матеріального чи процесуального права.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу також на те, що відповідач не заперечував необхідності поділу спірного нерухомого майна, наявності правових підстав у позивача на заявлення таких вимог, а лише не погоджувався із запропонованим експертами варіантами поділу.

Отже, враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахував фактичний порядок користування спірним домоволодінням і земельною ділянкою та з урахуванням технічної можливості переобладнання будинку зі створенням ізольованих квартир, встановленої на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8469-8470 від 11 листопада 2021 року і можливості поділу земельної ділянки для обслуговування виділених сторонам спору окремих об`єктів будинковолодіння, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи № 3514 від 17 березня 2023 року, дійшов правильного висновку про наявність підстав для поділу спірного домоволодіння та земельної ділянки, вірно обрав запропонований експертом варіант ІІ поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки.

Який найбільше відповідає фактичному порядку користування спірним нерухомим майном та ураховує інтереси обох його співвласників.

Зазначений висновок узгоджується із практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 21 червня 2023 року по справі № 161/3260/20.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність оскаржуваного рішення і за своїм змістом є вільним та суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та встановлених обставин справи представником відповідача.

При поданні апеляційної скарги відзиву представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявив клопотання про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначені суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої діяльності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції наступні документи: договір про надання правової допомоги від 20 жовтня 2023 року; звіт про виконання роботи(надання послуг).

Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Колегія суддів погоджується із розрахунком судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у розмірі 10000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) грн понесені судові витрати на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді