ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1199/23 Справа № 243/6105/20 Суддя у 1-й інстанції - Романенко К.С. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мірути О.А.

суддів - Тимченко О.О., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимофєєвої В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відео конференції апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, (суддя Романенко К.С.,), ухваленого в приміщенні суду в місті Краматорську Донецької області, повний текст рішення складено 02 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У липні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2019 р. Відповідач мешкає у кв. АДРЕСА_1 , у зв`язку із вчиненням насильницьких дій з боку відповідача, позивач вимушена мешкати за іншою адресою.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, сторонами за спільні кошти, на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2019 р. придбано Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартість якої становила 98400 грн.

Крім того, під час шлюбу, а саме 30.11.2019 р. подружжя придбало:

-диван «ФОРТ» у кількості 1 шт. вартістю 7250 грн.,

-стінку «РІО» у кількості 1 шт. вартістю 6300 грн., про що свідчить копія товарного чеку меблевого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 30.11.2019 р.,

-стіл офісний кутовий вартістю 4000 грн.,

-письмовий гарнітур з тумбочкою вартістю 6500 грн.,

-люстру для дитячої кімнати вартістю 1000 грн.,

-люстру для спальної кімнати вартістю 1500 грн.,

-люстру для коридорного приміщення у кількості 2 шт. вартістю 1500 грн.,

-мультиварку «TEPHAL» вартістю 3000 грн.,

-килим для коридору у кількості 2 шт. вартістю 3500 грн.,

-комод вартістю 2500 грн.,

-шафу для коридорного приміщення вартістю 3500 грн.,

-сушилку електричну вартістю 3000 грн.,

-тюль та штори для дитячої кімнати (для одного вікна) вартістю 1500 грн.,

-тюль та штори для спальної кімнати (для двох вікон) вартістю 4000 грн., а всього на суму 49050 грн.

У зв`язку із постійним насильством з боку відповідача, позивач проживає разом з неповнолітньою дитиною за місцем мешкання своїх батьків, при цьому іншого власного помешкання не має. Позивач погоджується компенсувати відповідачу грошову суму у розмірі 49200 грн., що є ј частки трикімнатної квартири, замість його частки у праві спільної сумісної власності.

Крім того, позивачем до вступу у шлюб з відповідачем, за власні кошти було придбано у приватну власність : шафу 7/22 (дуб молочний) вартістю 8200 грн., шафу 5/22 (дуб молочний) вартістю 6300 грн., холодильник LG GA-B 429 вартістю 14 600 грн., пральну машину SAMSUNG WW60 K 42101 WDUA-84501111 вартістю 11874 грн., праску PHILIPS GC 409000 вартістю 1399 грн., бездротовий машрутизатор TP-Link TL-WR841N вартістю 529 грн., поверхню газову HANSA BHGS 61139- вартістю 4634 грн., LED-телевізор ELENBERG 24DN4000 вартістю 3759 грн.

У зв`язку з тим, що зазначені речі були придбані позивачем до вступу у шлюб із відповідачем, позивач просить витребувати їх із незаконного володіння відповідача на свою користь відповідно до ст. 57 СК України.

Виділити у приватну власність власність позивача ОСОБА_3 Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 вартістю 98400 грн.;

Стягнути з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 49200 грн. в якості грошової компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності Ѕ частка трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем ОСОБА_3 право особистої власності на:

-диван «ФОРТ» у кількості 1 шт. вартістю 7250 грн.,

-стіл офісний кутовий вартістю 4000 грн.,

-письмовий гарнітур з тумбочкою вартістю 6500 грн.,

-мультиварку «TEPHAL» вартістю 3000 грн.,

-комод вартістю 2500 грн.,

-люстру для спальної кімнати вартістю 1500 грн., а всього на суму 24 750 грн.

Поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за відповідачем ОСОБА_2 право особистої власності на:

-стінку «РІО» у кількості 1 шт. вартістю 6300 грн.,

-люстру для коридорного приміщення вартістю 1500 грн.,

-шафу для коридорного приміщення вартістю 3500 грн.,

-тюль та штори для дитячої кімнати (для одного вікна) вартістю 1500 грн.,

-люстру для дитячої кімнати вартістю 1000 грн.,

-килим для коридорного приміщення у кількості 2 шт. вартістю 3500 грн.,

-сушарку електричну вартістю 3000 грн.,

-тюль та штори для спальної кімнати (для двох вікон) вартістю 4000 грн., а всього на суму 24 300 грн.

Витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 майно:

-шафа 7/22 (дуб молочний) вартістю 8200 грн.,

-шафа 5/22 (дуб молочний) вартістю 6300 грн.,

-холодильник LG GA-B 429 вартістю 14 600 грн.,

-пральну машину SAMSUNG WW60 K 42101 WDUA-84501111 вартістю 11874 грн.,

-праску PHILIPS GC 409000 вартістю 1399 грн.,

-бездротовий машрутизатор TP-Link TL-WR841N вартістю 529 грн.,

-поверхню газову HANSA BHGS 61139- вартістю 4634 грн.,

-LED-телевізор ELENBERG 24DN4000 вартістю 3759 грн.,

Стягнути судовий збір та витрати на надання професійної правничої допомоги та про представництво інтересів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м.

Поділено Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м., визнавши за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 диван «Форт» вартістю 7250 грн. та меблеву стінку «Ріо» вартістю 6300 грн.

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_4 право особистої власності на диван «Форт» вартістю 7250 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності меблеву стінку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вартістю 6300 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 993 грн. 70 коп.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 , ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по ј частині за кожним квартири АДРЕСА_2 та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки здійсненню по відношенню до позивачки постійного насильства зі сторони відповідача. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області було видано обмежувальний припис та встановлено заходи тимчасового обмеження відносно ОСОБА_4 , що свідчить про про неприязні стосунки між сторонами.

Судом не взято до уваги права неповнолітньої дитини, які виражаються в наданні останній належних житлових умов для подального розвитку.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Капустіна Т.О. до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача зазначає, що рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального та процесуального права. Вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Присудження відповідачу грошової компенсації, замість належної йому на праві власності ј частки спірної квартири, буде порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення (а.с. 202).

Позивач ОСОБА_4 в режимі відео конференції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між сторонами 21.06.2019 р. був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 21.06.2019 р. Краматорським міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. (а.с. 15)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2019 року ОСОБА_4 придбала Ѕ частку трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Мельниковою В.О. (а.с. 18-19)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2019 р., за позивачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 18)

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю та поділу дивана «Форт» та меблевої стінки « ІНФОРМАЦІЯ_2 », тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 та визнаючи право власності за кожним на ј частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є неподільною річчю, у зв`язку з чим прийшов до висновку про визнання за сторонами ідеальної частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити Ѕ частку зазначеної у їх спільній частковій власності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає його таким, що відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)

Таким чином, Ѕ частка трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Мельниковою В.О. належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України(стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 09.06.2021 року у справі №760/789/19, постанова від 29.03.2021 року у справі №759/2791/17, постанова від 21.12.2022 року у справі 569/19885/19, від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15.

Звертаючись до суду із цим пзовом, ОСОБА_4 просила суд виділити виділити у приватну власність власність позивача ОСОБА_4 Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнути з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 49200 грн. в якості грошової компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності Ѕ частка трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами в період шлюбу на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2019 р. придбано Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 не погоджується на компенсацію йому вартості частки квартири та за відсутності попереднього внесення ОСОБА_4 вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожному.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виділення у приватну власність ОСОБА_4 Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 із стягненням грошової компенсації на користь відповідача вартість його частки у спільному майні.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо вчинення відносно неї постійного насильства зі сторони відповідача не знайшли свого свого підтвердження.

Додана до позовної заяви копія постанови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП не може бути доказом постійного насильства з сторони відповідача відносно позивача.

Додане до апеляційної скарги рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30.07.2020 року встановлює обмежувальний припис терміном на шість місяців, тобто його термін на час постановлення рішення судом першої інстанції, закінчився, інших доказів позивачем не надано.

Крім того, до відзива на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 додано копії постанов по справам № 243/8301/20, № 243/7506/21, №243/4557/21, № 243/4556/21, № 243/804/22,якими відмовлено у притягненні ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакціївід 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: