ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/2429/17 Номер провадження 22-ц/814/932/23Головуючий у 1-й інстанції Шелест І.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Мироненко Ілони Сергіївни, представника ОСОБА_1 , на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2021 року (час ухвалення судового рішення з 13:57:42 до час і дата не зазначені; дата виготовлення повного текста судового рішення 19 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнив, та з урахуванням уточнень просив ухвалити рішення, яким

встановити факт того, що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом Ордеру на житлове приміщення № 149054, виданого на підставі рішення виконавчого комітета Харківської ради народних депутатів міської ради від 25.02.2014, знаходиться в житловому будинку №12 літ. «А-1» і складається з наступних приміщень: 1-2 (кухні), 1-3 (житлової), 1-4 (коридору), 1-5 (сан. вузлу) та ХІІІ (тамбур);

визнати недійсним свідоцтво про право на спадкування за законом від 24.09.2010, посвідчене державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О. Ю., зареєстроване в реєстрі за № 5-3540, видане ОСОБА_2 на 11/176 часток у праві спільної часткової власності на житлові будинки з надвірними будівлями АДРЕСА_2 після ОСОБА_4 , спадкоємицею якої була ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.09.2009 визнано відумерлою спадщину, що складається з 22/176 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 і ОСОБА_6

25.02.2014 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 84 від 12.02.2014 позивачу було видано ордер на вищевказане житло - ізольовану кватиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м. Однак, 24.09.2010 державним нотаріусом Шмуліну А.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 11/176 часток спірного будинку, що належали матері спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої була її донька ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх прав.

Позивач стверджує, що ОСОБА_5 не є особою, яка прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 не проживала разом з нею, а вселилася в спірний будинок значно пізніше та за вказаною адресою не зареєструвала своє місце проживання. Тому позивач вважає, що ОСОБА_2 не мав законних підстав успадковувати спірне майно, та просить суд скасувати видане йому свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2021 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Мироненко І.С., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки матеріалам інвентаризаційної справи, з яких убачається, що у березні 1985 року техніком були розподілені приміщення спірного домоволодіння і, зокрема, виділено ізольовану квартиру АДРЕСА_3 , на вселення до якої і був виданий ордер позивачу. Такий висновок частково підтверджується висновком експертизи, у якому встановлена хронологія перерозподілу часток у домоволодінні, аналіз складу приміщень, які входять до нього.

Судом також проігноровані докази, які подані позивачем на підтвердження факта незаконності видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31.01.2022 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.02.2022 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 03.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що зроблено актовий запис про смерть № 116 (т.1 а.с.117, 163).

За життя ОСОБА_4 набула у спільну власність з ОСОБА_6 в рівних частинах право власності на 22/176 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 до складу спадкового майна увійшла 11/176 частки житлового будинку АДРЕСА_2 .

13.08.2007 у квартирі під умовним номером АДРЕСА_1 сталася пожежа, про що уповноваженою комісією було складено акт про пожежу (т.1 а.с.15). Відповідно до зазначеного акту у житловому приміщення без реєстрації місця проживання мешкали ОСОБА_5 і ОСОБА_2

14.08.2007 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що було зроблено відповідний актовий запис № 12-31 (т.1 а.с.172).

24.06.2009 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 2-о-24/09 (т.1 а.с.7-8) визнано відумерлою та передано територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради спадщину, що складається з 22/176 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла в м.Харкові ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_6 , який помер в м.Харкові ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 20/88 частин вказаного будинку, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 , яка померла в м. Харкові ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно листа Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" № 2391584 від 26.07.2011 (аркуш інвентаризаційної справи 132) вищевказане рішення суду про візнання спадщини відумерлою було надано до бюро 13.10.2010.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.05.2010 у справі № 2о-68/10 встановлено факт, що ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ; визначено ОСОБА_2 додатковий строк в два місяці для прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила після смерті своєї матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.30-31).

24.09.2010 ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О. Ю. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 5-3540, на 11/176 часток в праві спільної часткової власності на житлові будинки з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , яка належала матері спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємцем якої була її донька ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх прав (т.1 а.с.13).

Згідно листа Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" № 2391584 від 26.07.2011 (аркуш інвентаризаційної справи 132) вищевказане свідоцтво про право на спадщину № 5-3540 за ОСОБА_2 станом на 26.10.2010 було зареєстровано у бюро.

28.09.2010 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_8 11/176 вищевказаного будинку.

18.05.2011 ОСОБА_8 подарував 11/176 вищевказаного будинку ОСОБА_9 і ОСОБА_10

25.02.2014 Виконавчим комітетом Харківської Ради народних депутатів міської ради Блудову В.Ю. видано ордер № 149054, дійсний протягом 30 днів, про право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 13,8 кв.м., що складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.11.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.12.2015, у справі № 646/9808/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , виселення та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення (т.1 а.с.40-41).

22.04.2016 ОСОБА_9 і ОСОБА_10 подарували ОСОБА_3 11/176 часток житлових будинків з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Коссе Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 567 (т.1 а.с.74).

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16.03.2017 по справі № 646/11110/16-ц (т.1 а.с.80-81), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21.11.2018 (т.2 а.с.79), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про вселення до житлового приміщення - ізольованої квартири АДРЕСА_1 , та про усунення перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса № 24676 визнано неможливим вказати номери приміщень за даними інвентаризаційної справи № 12862 та технічних паспортів, з урахуванням експлікацій та планів приміщень, що фактично входили до 22/176 частин садиби (домоволодіння) по АДРЕСА_2 та належали ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , які за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2009 у справі № 2-о-24/09 визнані відумерлою спадщиною, а нині належать на праві власності ОСОБА_3 і Харківській міській раді по 11/176 частин.

За даними натурного обстеження садиби (домоволодіння) по АДРЕСА_2 та аналізу матеріалів інвентаризаційної справи, з урахуванням даних технічного паспорту від 28.02.2018, експертом з`ясовано фактичне користування співвласників приміщеннями у житлових будинках, надвірними будівлями і спорудами, а саме:

ОСОБА_11 користується приміщеннями 7-1 та 7-2 у житловому будинку літ. «В-1», приміщенням 7-3 в прибудові літ. «в», приміщенням VII у тамбурі літ. «в1», приміщенням XII у тамбурі літ. «в2», ганком літ. «в3», льохом літ. «П», вбиральнею літ. «Р»;

ОСОБА_12 користується приміщеннями 2-1 та 2-2 у житловому будинку літ. «А-1», приміщеннями 2-5 та 2-6 (раніше приміщення 3-3 та 3-2) у житловому будинку літ. «А-1», приміщенням 2-3 у прибудові літ. «а1», приміщенням 2-4 у прибудові літ. «а6» та частина якого раніше розташовувалась у прибудові літ. «а1», приміщенням XI у прибудові літ. «а9», сараєм літ. «Г», гаражем літ. «Н», зливною ямою № 6;

ОСОБА_3 користується приміщеннями 1-2 та 1-3 у житловому будинку літ. «А-1», приміщенням 1-4 частина якого у прибудові літ. «а» та частина у прибудові літ. «а6», тамбуром літ. «а10», зливною ямою № 5;

ОСОБА_13 користується приміщеннями 4-1, 4-2, 4-3 у житловому будинку літ. «А-1», приміщенням ІV у тамбурі літ. «а2», сараєм літ. «З», літнім душем літ. «К», вбиральнею літ. «О»;

У загальному користуванні співвласників ворота № 1, хвіртка № 3 та огорожа № 4.

Експертом надано на розгляд суду номери приміщень, що ймовірно входили до 22/176 частин садиби (домоволодіння) по АДРЕСА_2 , якими фактично користувались співвласники ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , які за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2009 у справі № 2-о-24/09 визнані відумерлою спадщиною, а нині належать на праві власності ОСОБА_3 та Харківській міській раді по 11/176 частин, а саме: приміщення 1-2, 1-3 в літ. «А-1», приміщення 1-1 в літ. «а» (на підставі технічного паспорту від 19.06.2008 - частина приміщення 1-4).

Експертом зазначено, що за станом на 2014 рік (на момент видачі Ордеру № 149054) житлове приміщення площею 13,8 кв.м. знаходилось у спільному користуванні ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , на підставі Договору дарування від 28.09.2010, і Територіальної громади м. Харкова, на підставі Свідоцтва про право власності від 26.10.2012, отже, не було вільним і не відповідало ст. 58 Житлового кодексу Української РСР.

Позивач ОСОБА_1 не є співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 .

Власником спірних 11/176 частин домоволодіння, що належали ОСОБА_4 , є ОСОБА_3 , а співвласником іншої 11/176 частин домоволодіння, що належали ОСОБА_6 , є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, так як задоволення його вимог з урахуванням того, що він не реалізував своє право на вселення до спірного житла, він не спадкоємцем є ОСОБА_4 , або ОСОБА_5 , не є одним із співвласників спірного житла, не призведе до відновлення його прав.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

У постанові ВС від 01 червня 2022 року (справа № 148/1805/20) викладений такий висновок: «Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 31 січня 2022 року у справі № 326/1511/20 (провадження № 61-18464св21 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З урахуванням викладених норм матеріального права слід дійти висновку, що правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.»

Як убачається із заяви про зміну предмету позову (т.2 а.с.31-34), необхідність встановлення судовим рішенням юридичного факту, а саме того, що кв. АДРЕСА_4 є предметом ордеру № 149054 від 25 лютого 2014 року, дасть позивачу можливість реалізувати своє право користування ізольованою квартирою, яке було йому надано на підставі ордера.

Вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_2 , мотивована, по суті, порушенням права позивача на користування житлом, а саме ізольованою квартирою, що була йому надана у користування на підставі ордера № 149054 від 25 лютого 2014 року.

Отже, істотним для правильного вирішення цього спору є питання про те, чи має позивач право та/або законний інтерес відносно 11/176 часток у праві спільної часткової власності на житлові будинки з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

Своє право (інтерес) позивач обґрунтовує виключно фактом отримання ордера № 149054 від 25 лютого 2014 року.

Відповідно до п.69 Розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення і він є дійсним протягом 30 днів.

Тобто, право на зайняття вільного жилого приміщення має бути реалізоване протягом 30 днів.

Рішеннями судів у справах №646/9808/15-ц і №646/11110/16-ц, які набрали законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення, вселення (т.1 а.с.40-51). Зазначеними рішеннями встановлено, що на час видачі ОСОБА_1 ордера № 149054 (25 лютого 2014 року) 11/176 часток у праві спільної часткової власності на житлові будинки з надвірними будівлями АДРЕСА_2 не були вільними перебували у власності інших осіб на підставі цивільно-правових угод, які у встановленому порядку недійсними не визнавалися; між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 порядок користування приміщеннями не визначався.

У межах розгляду цієї справи судом встановлено і не заперечується позивачем те, що він не є співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 , а також не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Висновком судової будівельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 24676 від 19 лютого 2021 року встановлено, що на момент видачі ОСОБА_1 ордера № 149054 житлове приміщення площею 13,8 м.кв. перебувало у спільному користуванні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (на підставі договору дарування від 28.09.2010 року) і Територіальної громади м.Харкова (свідоцтво про право власності від 26.20.2021 року); визначити, які конкретні приміщення входили до складу квартири АДРЕСА_3 (яка зазначена в ордері № 149054) не є можливим, оскільки в ордері зазначено, по суті, не квартиру, а житлову кімнату площею 13,8 м.кв. без номера.

Наведені обставини у сукупності вказують на те, що виданий ОСОБА_1 ордер не давав права користування 11/176 частками у праві спільної часткової власності на житлові будинки з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , які отримав у спадок ОСОБА_2 , а у подальшому на підставі цивільно-правової угоди отримала у власність ОСОБА_3 .

Отже, відсутні підстави визнати доведеним факт порушення прав, законних інтересів позивача.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і дав правильну оцінку встановленим фактичним обставинам та поданим у справу доказам.

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мироненко Ілони Сергіївни, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 січня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов