Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 757/1480/21

провадження № 61-5339 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: голова Печерського районного суду м. Києва, держава Україна

в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2

на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна

в особі Державної казначейської служби України, голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2017 року він звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна, Генеральної прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

22 жовтня 2019 року він направив на ім`я судді ОСОБА_3 заяву в порядку статті 43 ЦПК України з вимогою негайно повідомити про рух справи, а в разі, якщо справа розглянута - направити повний текст судового рішення. Суддя ОСОБА_3 на його заяву не відповіла у зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя та подальшим звільненням з посади судді. Відповіді на це звернення від іншої посадової особи суду він також не отримав.

02 грудня2019 року та 03 лютого 2020 року він направив на ім`я голови Печерського районного суду м. Києва заяви з вимогою негайно повідомити про рух справи, або ж, за наявності, надіслати рішення у справі.

Не отримавши відповіді на жодне з цих звернень та за відсутності в Єдиному державному реєстрі судових рішень будь-якої інформації про прийняття процесуальних рішень у справі за його позовом, 14 травня 2020 року він звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду

з адміністративним позовом до голови Печерського районного суду м. Києва.

Рішенням цього суду від 02 жовтня 2020 року його позов задоволено, визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду м. Києва

до 31 липня 2020 року відповідей на отримані цим судом його звернення

від 22 жовтня 2019 року, від 02 грудня 2019 року, від 03 лютого 2020 року.

Посилаючись на те, що оскільки його заяви були отримані судом, то саме голова суду мав обов`язок надати на них відповідь, але цього не зробив, вина відповідачів полягає у злісному та умисному порушенні його права

на ефективний засіб захисту та на інформацію щодо діяльності суду в його справі за відсутності інших відомих йому та доступних джерел інформації, відповідач діяв умисно і дискримінацій но, свідомо допускаючи настання негативних наслідків усупереч всім об`єктивним і суб`єктивним нормам закону

та загальноприйнятої поведінки, внаслідок чого він, позивач, відчув психологічне напруження, розчарування та незручності, і навіть якщо вони

не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, проте можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди, просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України 300 000 грн

на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року

у складі судді Шереметьєвої Л. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що саме діями відповідача як голови суду йому завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру. Суд першої інстанції вважав, що сам по собі факт визнання дій відповідача протиправними у вигляді ненадання відповіді на звернення позивача не свідчить про наявність в діях голови суду вини, яка була б підставою для відшкодування моральної шкоди.

Будь-яких доказів заподіяння моральних страждань несвоєчасним наданням відповіді на звернення, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача, позивач

не надав.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про ненадання доказів, які підтверджували б пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального перебігу його життя, дискомфорт, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану, а обставини, на які посилався ОСОБА_1 , характеризуючи стан моральних страждань, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до спору сторін.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року скасовано і прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1

на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, апеляційний суд, взявши до уваги, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправними дії голови Печерського районного суду м. Києва щодо ненадання до 31 липня 2020 року відповідей на звернення позивача від 22 жовтня 2019 року, від 02 грудня

2019 року, від 03 лютого 2020 року, дійшов висновку, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого нерозгляду трьох його заяв перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю відповідача, яка визнана протиправною рішенням суду, що набуло законної сили, а тому позивачу завдано моральної шкоди, що полягала у психологічному напруженні внаслідок тривалого неотримання відповідей на його неодноразові звернення щодо стану розгляду судом справи за його позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2022 року голова Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року і залишити в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказував, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 жовтня

2021 року у справі № 296/3259/20, від 06 вересня 2021 року у справі № 296/3139/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 757/1480/21 із Солом`янського районного суду м. Києва.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2022 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав клопотання про закриття касаційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що негативні емоції позивача, викликані тривалим нерозглядом його заяв про рух справи, можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, є помилковим, адже оцінку рівня страждань, які мають покриватись моральною шкодою, слід проводити з огляду на істотність порушення прав.

Звертає увагу на те, що моральна шкода полягає у зменшенні або знищенні майнових прав чи благ, які охороняються законом. Тому за умови наявності

у позивача інших процесуальних прав під час розгляду судової справи встановлення факту несвоєчасного надання відповідей щодо стану її розгляду саме по собі не свідчить про завдання моральної шкоди.

Мотивуючи необхідність касаційного перегляду справи, голова Печерського районного суджу м. Києва посилається на те, що хоча предметом позову у цій справі і є відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн,

що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і це є підставою для визнання справи такою, що не підлягає касаційному оскарженню, однак справа має виняткове значення для нього, оскільки він здійснює повноваження голови та забезпечує належну організацію роботи Печерського районного суду м. Києва, де навантаження

є безпрецедентним серед місцевих судів загальної юрисдикції, у зв`язку з чим об`єктивно неможливо забезпечити своєчасне опрацювання відповідальними особами всіх звернень у визначені законом строки. Крім того, з метою належної організації роботи звернення осіб про надання інформації щодо руху справи передаються для розгляду головуючому судді. Часткове задоволення апеляційним судом позову про відшкодування моральної шкоди є першим

і єдиним випадком у діяльності Печерського районного суду м. Києва під його головуванням, а тому вказує, що ця справа має виняткове значення для врахування у подальшій роботі та забезпечення належної організації роботи Печерського районного суду м. Києва.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на безпідставність

її доводів. Наголошує на тому, що вина відповідача ОСОБА_2 встановлена судовим рішенням у адміністративній справі, і під час розгляду цієї справи ОСОБА_2 не скористався своїм правом на спростування вини.

Вважає, що апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 1174 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва з жовтня 2017 року перебувала справа № 757/62091/17-ц за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року позивач подавав до Печерського районного суду заяви із запитами про надання інформації про рух його справи в суді.

Відповіді на звернення надійшли лише 31 липня 2020 року.

Рішення у справі № 757/62091/17-ц про відмову в позові ухвалено 30 жовтня 2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 300/991/20 позов ОСОБА_1 був задоволений, визнано протиправними дії щодо ненадання головою Печерського районного суду

м. Києва відповідей на звернення позивача від 22 жовтня 2019 року,

від 02 грудня 2019 року та від 03 лютого 2020 року.

Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що 22 жовтня 2019 року позивач на ім`я судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_3 (звільнена у відставку згідно з відповідним рішенням від 11 червня 2019 року),

а також 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року на ім`я голови Печерського районного суду м. Києва направляв запити щодо руху справи № 757/6209/17-ц

за його позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

Інформацію щодо стану розгляду справи № 757/6209/17-ц ОСОБА_1 отримав з листа Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2020 року № 2896/20.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь

і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода

у разі встановлення факту реального заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право

на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи,

а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання такої шкоди.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявності моральної шкоди; протиправності поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

З огляду на вказані норми матеріального права при зверненні з позовом про відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні такою посадовою особою своїх повноважень, позивач повинен довести не лише протиправність поведінки відповідача, а й факт заподіяння моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2021 року у справі № 296/3139/20 (провадження № 61-1086св21) у подібних правовідносинах зроблено висновок про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів

на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. Сам по собі факт,

що визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області щодо нерозгляду клопотання, не свідчить про наявність заподіяння шкоди позивачу. Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 243/5118/19 (провадження № 61-213св20), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження

№ 61-305св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 17648св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження № 10591св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач

в судовому порядку довів протиправність поведінки відповідача - голови Печерського районного суду м. Києва. Наведена обставина не заперечується.

Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідача як голови суду йому завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, які мають грошовий вираз.

Сам по собі факт визнання дій відповідача як голови суду протиправними при ненаданні відповіді на звернення позивача хоча і створює одну зі складових частин для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, проте самостійною підставою для відшкодування такої шкоди бути не може.

Саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадової особи суду та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою

та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії

чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року

у справі № 918/203/18 (пункт 28).

Будь-яких доказів заподіяння позивачу саме моральних страждань поведінкою відповідача у справі як голови суду, крім загального опису таких страждань

у позові, а саме доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача, позивач суду не надав.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Суд першої інстанції зазначив, що задоволення адміністративного позову, а отже визнання порушеного права, є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Отже, належним чином встановивши обставини справи, застосувавши закон, який підлягав застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, а апеляційний суд помилково скасував законне

й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Встановивши, що апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо закриття касаційного провадження

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав клопотання про закриття касаційного провадження у зв`язку з помилковим, як він вважає, його відкриттям у малозначній справі, рішення в якій не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є стягнення моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що справа має виняткове значення для нього, оскільки він здійснює повноваження голови

та забезпечує належну організацію роботи Печерського районного суду

м. Києва, де навантаження є безпрецедентним серед місцевих судів загальної юрисдикції, у зв`язку з чим об`єктивно неможливо забезпечити своєчасне опрацювання відповідальними особами всіх звернень у визначені законом строки. Крім того, з метою належної організації роботи, звернення осіб про надання інформації щодо руху справи передаються для розгляду головуючому судді. Стягнення моральної шкоди апеляційним судом є першим і єдиним випадком у діяльності Печерського районного суду м. Києва під його головуванням, а тому вказує, що дана справа має виняткове значення для врахування у подальшій роботі та забезпечення належної організації роботи Печерського районного суду м. Києва. Також, посилається на підпункт б частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що він позбавлений можливості при розгляді іншої справи спростувати обставини, встановлені оскаржуваною постановою апеляційного суду, а саме - факт заподіяння позивачу моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між його бездіяльністю та встановленою судом моральною шкодою позивачу.

Під час відкриття касаційного провадження у справі Верховний Суд встановив, що доводи касаційної скарги свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом б пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та дійшов висновку про відкриття касаційного провадження у справі.

Таким чином, касаційний суд не встановив підстав для закриття касаційного провадження у справі, тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовляє.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта