П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/11801/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 листопада 2021 року, повний текст якого складено 10 листопада 2021 року, головуючий суддя Бедьо В.І., -

встановив:

11.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом до ДВНЗ «Ужгородський національний університет» (далі Університет) мотивуючи таким.

Позивачка з 03.09.1996 по 31.08.2019 працювала викладачем, заступником директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» (далі Коледж) на постійній основі.

Наказом від 08.08.2019 № 64-к позивачку звільнено з Коледжу днем 31.08.2019 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України з у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору.

Звільнення з роботи незаконне.

Так, з 03.09.1997 позивачка була прийнята на роботу на постійній основі, працювала викладачем Коледжу та кілька разів переводилася з посади на посаду в цьому закладі освіти.

Наказом від 14.08.2017 № 51-к позивачку було переведено з посади викладача української мови та літератури на посаду виконувача обов`язків заступника директора Коледжу з навчально-виховної роботи з 29.08.2017 із оплатою праці згідно зі штатним розписом, на неї були покладені обов`язки керування роботою в гуртожитку Коледжу без звільнення від основної роботи.

04.09.2017 наказом № 62 позивачку переведено з посади виконувача обов`язків заступника директора з навчально-виховної роботи на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Коледжу, на неї були покладені обов`язки керування роботою в гуртожитку Коледжу.

06.03.2019 позивачка подала заяву, якою просила звільнити її з посади заступника директора Коледжу з навчально-виховної роботи за власним бажанням з 11.03.2019 та залишити з нею посаду викладача української мови та літератури з неповним навантаженням та куратора групи «Право» - 41. Посаду викладача української мови та літератури з неповним навантаженням позивачка просила залишити за нею без вказаного строку дії трудового договору.

Зранку 11.03.2019 заяву про звільнення позивачка відкликала, незважаючи на що наказом ректора Університету від 11.03.2019 № 19-к її було звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної Коледжу із залишенням на посаді викладача вищої категорії, викладача-методиста для викладання дисциплін «Українська мова та література» з неповним тижневим педагогічним навантаженням згідно з тарифікацією по 31.08.2019.

Позивачці не було відомо про таке звільнення та про переведення на посаду на визначений термін. Наказ від 11.03.2019 № 19-к вона не підписувала. Акт від 11.03.2019 № 1 про відмову позивачки підписати наказ недостовірний, оскільки у вказані години підписання позивачки не було в коледжі.

З цього випливає, що ректор Університету без згоди позивачки вирішив залишити її на посаді викладача вищої категорії, викладача-методиста для викладання дисципліни «Українська мова та література» з неповним тижневим педагогічним навантаженням згідно з тарифікацією по 31.08.2019, що не відповідає вимогам ст. 23 ч. 1 п. 2 КЗпП України.

10.06.2019 позивачка подала на ім`я ректора Університету заяву про призначення її на посаду викладача української мови та літератури з 01.09.2019 на постійній основі.

Натомість наказом ректора Університету від 08.08.2019 № 64-к позивачку звільнено з роботи з 31.08.2019 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору на підставі ст. 36 п. 2 КЗпП України. Цього ж дня був складений акт № 2 про відмову від підписання нею наказу, проте, її в цей день не було в Ужгороді, вона перебувала в Івано-Франківській області, брала участь у програмі реабілітації учасників АТО у приватній садибі «Джерело». Це можуть підтвердити свідки, це підтверджується також повідомленнями від 10.09.2019 № 47-25/157 і від 16.09.2019 № 47-25/164.

14.08.2019 позивачка прийшла до відділу кадрів Університету щоб отримати документи для оформлення пенсії і їй не було повідомлено про звільнення, наказу про звільнення не був наданий для ознайомлення, а його копія не була видана. Тож станом на цей день наказу не було.

На роботу до закладу освіти позивачка була прийнята у 1996 році на постійній основі, а не за строковим трудовим договором, відповідно, строковий трудовий договір з нею не укладався і роботодавець не мав підстав застосовувати для її звільнення норми ст. 23 ч. 2 КЗпП України.

Насамкінець, у період з 28.08.2019 по 23.09.2019 позивачка хворіла, їй був виданий листок непрацездатності серії АДФ № 904229 і № 549. Тому останнім днем роботи є 23.09.2019, а не 31.08.2019. Останній листок непрацездатності заклад освіти не прийняв, оскільки такий був складений на бланку невстановленого зразка, однак, належні бланки були відсутні на відповідний час у лікувальному закладі.

Трудову книжку роботодавець видав позивачці 24.09.2019, повний розрахунок із нею провів 27.09.2019.

На свою заяву від 10.06.2019 про призначення на посаду викладача української мови та літератури з 01.09.2019 на постійній основі позивачка отримала відповідь про відмову лише 06.09.2019. Підставою для відмови зазначено відсутність вакантних годин педагогічного навантаження, але в той же час на цю посаду були призначені дві особи на час декретної відпустки основного працівника.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка звернулася до Управління Держпраці у Закарпатській області. За її зверненням було проведено перевірку, якою були виявлене порушення з боку працівників Університету, позаяк роботодавець без погодження з працівником прийняв рішення про укладення строкового договору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України. Було встановлено також, що для викладання в Коледжі дисципліни «Українська мова та література» з 02.09.2019 було на період перебування на лікарняному по вагітності та пологах іншого викладача призначено ОСОБА_2 з педагогічним навантаженням 548 годин (0,76 ставки) та було переведено ОСОБА_3 з посади бібліотекара на посаду викладача з педагогічним навантаженням 830 годин (1,15 ставки) на постійній основі.

За результатами інспекційного відвідування був складений Акт від 11.09.2019 № ЗК326/216/АВ, а 16.09.2019 був виданий припис № ЗК326/216/АВ/П про зобов`язання ректора Університету усунути порушення до 18.09.2019.

Відтак позивачка з 31.08.2019 не працює. Згідно з довідкою про доходи від 01.10.2019 № 130 середньоденна заробітна плата позивачки за два календарні місяці, що передували звільненню, складала 587,66 грн, з якої слід нараховувати грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на ці обставини, виходячи з того, що її трудові права були порушені та підлягають поновленню, керуючись нормами ст. 43 Конституції України, ст.ст. 23, 36, 235 КЗпП України, іншими нормами законодавства щодо захисту трудових прав працівника, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним та скасувати наказ від 08.08.2019 № 64-к «Про звільнення викладачів ПГК ДВНЗ «УжНУ»» про звільнення її з посади викладача Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет»;

поновити її на посаді викладача української мови та літератури на постійній основі;

стягнути з ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 31.08.2019.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.11.2021 позов задоволено:

визнано незаконним та скасовано наказ від 08.08.2019 № 64-к про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет»;

поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача української мови та літератури в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» Міністерства освіти і науки України;

стягнуто з ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 328500,85 грн (без утримання податків й інших обов`язкових платежів);

стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1816,00 грн;

допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 13212,30 грн (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що роботодавцем були порушені правила укладення та припинення строкового трудового договору за сумісництвом із позивачкою, умови трудового договору щодо строку його дії не були узгоджені, роботодавець незаконно перевів позивачку на строковий трудовий договір, тому не мав законних підстав для її звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Факт порушення трудових прав позивачки підтверджується також результатом перевірки, проведеної уповноваженим державним органом, та преюдиційним судовим рішенням.

Відповідач ДВНЗ «Ужгородський національний університет» оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких.

І. Позивачка пропустила та не просила поновити встановлений ст. 233 КЗпП України одномісячний строк звернення до суду з позовом, оскільки пред`явила такий лише 11.10.2019, тоді як наказ про її звільнення був виданий 08.08.2019 і вона була про це обізнана в цей же день, коли відмовилася підписати наказ, що підтверджується актом роботодавця. Строк звернення працівника до суду з позовом про поновлення на роботі суду належало застосувати незалежно від заяви сторін, пропущення цього строку є самостійною підставою для відмови в позові.

30.08.2019 адвокат позивачки ОСОБА_4 отримала копію її трудової книжки, до якої був унесений запис про звільнення. Представнику позивачки документи, в тому числі, наказ про звільнення від 08.08.2019, були надані також 05.09.2019, це щонайменше друга дата, коли позивачка отримала копію наказу від 08.08.2019.

Крім того, на початку вересня 2019 року позивачка зверталася до Управління Держпраці у Закарпатській області для проведення перевірки законності її звільнення, тож була обізнана про наказ і його суть.

Запис на копії наказу про ознайомлення ОСОБА_1 із ним начебто 24.09.2019 зроблений невідомо коли і за яких обставин.

ІІ. Припинення строкового трудового договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, не вимагає спеціального, окремого волевиявлення працівника, оскільки строк трудового договору вже був узгоджений під час його укладання.

Наказом по Університету від 11.03.2019 № 19-к ОСОБА_1 була звільнена з адміністративної посади заступника директора Коледжу і не оспорювала та не оскаржувала цей наказ, в тому числі, в частині залишення на посаді викладача строком по 31.08.2019. Понад те, в день видачі наказу про звільнення позивачці заступником директора з навчально-виховної роботи були роз`яснені умови її роботи за строковим трудовим договором.

Керівні працівники закладу освіти мають право вести викладацьку роботу в обсязі не більше 9 годин на тиждень (360 годин на рік), якщо вони на основній посаді отримують повний посадовий оклад (ставку). Педагогічна робота керівних працівників закладів освіти без обіймання штатної посади в тому самому навчальному закладі в основний робочий час згідно з п. 8 додатку до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці України, Мін`юсту України та Мінфіну України від 28.06.1993 № 43 (реєстрація в Мін`юсті України від 30.06.1993 за № 76), не є сумісництвом і не вимагає укладання трудового договору на виконання цієї роботи. Оплата такої роботи здійснюється понад основний посадовий оклад (ставку) за відповідною тарифікацією.

Позивачці на 2018/2019 навчальний рік було встановлене педагогічне навантаження у 347 годин. У зв`язку з переведенням свого часу з посади викладача на адміністративну посаду в Коледжі ОСОБА_1 втратила право обіймати одночасно посаду викладача і окремий трудовий договір із нею на цю посаду не укладався, оскільки вона мала навантаження 347 годин на рік.

06.03.2019 позивачка подала заяву про її звільнення з посади заступника директора Коледжу і зважаючи на те, що це був кінець навчального року, а в штаті Коледжу не було вакантних посад викладача української мови та літератури, їй було запропоновано переведення на посаду викладача в межах встановленого педагогічного навантаження. При цьому, було обумовлено, що можливість призначення позивачки на посаду викладача буде розглянута на початку наступного навчального року, на що вона погодилася та після звільнення з посади заступника директора Коледжу продовжувала виконувати роботу в межах визначеного наказом від 11.03.2019 № 19-к строку. Позивачка добровільно погодилася на такі умови роботи в межах педагогічного навантаження.

Наказом від 08.08.2019 № 64-к ОСОБА_1 була звільнена з Коледжу датою 31.08.2019 на підставі ст. 36 п. 2 КЗпП України у зв`язку із закінченням строкового трудового договору і трудові відносини сторін припинилися остаточно.

Тому робота ОСОБА_1 на умовах строковості в межах педагогічного навантаження та звільнення її з роботи після закінчення строку та відповідного педагогічного навантаження відповідають вимогам ст. 23 ч. 1 п. 2, ст. 36 п. 2 КЗпП України.

ІІІ. ОСОБА_1 оскаржує законність звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, а не законність її переведення на посаду викладача в умовах строкового трудового договору.

Позивачка у період з 11.03.2019 до 08.08.2019 не оскаржила наказ від 11.03.2019 щодо залишення на посаді тільки до 31.08.2019, а з часу переведення її на посаду викладача на умовах строковості до часу видання наказу про звільнення продовжувала працювати на визначених умовах.

Отже, безстроковий трудовий договір із позивачкою припинився шляхом переведення її на іншу посаду з умовами строковості. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, викладених у ст. 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку, проте, такі вимоги позивачка не заявляла.

10.06.2019 ОСОБА_1 подала заяву про призначення її на посаду викладача української мови та літератури на постійній основі з 01.09.2019. Утім, циклова комісія з української мови та літератури Коледжу не рекомендувала закріплення за позивачкою педагогічного навантаження, з урахуванням чого педагогічна рада 30.08.2019 затвердила педагогічне навантаження викладачам. Рішення з цих питань ОСОБА_1 не оскаржувала.

Відповідач просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калинич О.І., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається загалом на обставини, якими мотивувався позов, окрім цього зазначає, зокрема, таке.

Строк звернення до суду не пропущений, оскільки з наказом про звільнення позивачка ознайомилася і трудову книжку отримала тільки 24.09.2019.

На заяву від 10.06.2019 відповідь була надана лише 06.09.2019 про відсутність вакантних годин для викладання. Водночас на посади викладачів української мови та літератури були призначені дві особи.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 в адміністративній справі № 260/1750/19 установлено, що умови строкового трудового договору сторонами не погоджувалися і такий із позивачкою не укладався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» адвоката Лейби Є.В., який апеляцію підтримав, відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Калинич О.І., які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, у тому числі, трудових прав;

особа діє у спірних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом, конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, особа, права якої порушені, може звернутися до суду по їх захист не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

У справі на стадії розгляду судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами трудового законодавства в редакції, чинній на час їх виникнення.

За даними трудової книжки ОСОБА_1 , наказом від 27.08.1996 її було призначено з 03.09.1996 на посаду викладача кафедри української мови, української та світової літератури Ужгородського інституту інформатики, економіки і права (а.с. 13 т. 1).

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово переводилася на різні посади в підрозділах навчальних закладів з урахуванням їх реорганізації, наказом від 31.08.2009 № 33-к була переведена на посаду викладача 1-ї категорії природничо-гуманітарного коледжу з 01.09.2009 на постійній основі, з 30.06.2013 була переведена на роботу до Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» і з 01.07.2013 обійняла посаду викладача в Природничо-гуманітарному коледжі ДВНЗ «Ужгородський національний університет» (а.с. 13-15, 20 т. 1).

Наказами ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет»:

від 14.08.2017 № 51-к ОСОБА_1 переведено з посади викладача української мови та літератури на посаду виконувача обов`язків заступника директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 29.08.2017 (а.с. 21 т. 1);

від 04.09.2017 № 62-к ОСОБА_1 переведено з посади виконувача обов`язків заступника директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 05.09.2017 (а.с. 22 т. 1).

На 2018/2019 навчальний рік заступник директора Коледжу, викладач-методист ОСОБА_1 мала педагогічне навантаження 347 годин, визначене наказом по Коледжу від 31.08.2018 № 53 (а.с. 197-199 т. 1, а.с. 53 т. 2). Цей факт установлений також чинною постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 у справі № 260/1750/19 (а.с. 100-107 т. 1).

06.03.2019 ОСОБА_1 подала ректору Університету ОСОБА_5 заяву, якою просила звільнити її з 11.03.2019 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи за власним бажанням, залишивши за нею посаду викладача української мови та літератури з неповним тижневим навантаженням та куратора групи «Право»-41 (а.с. 23 т. 1).

На заяві міститься резолюція керівника такого змісту: «Відділ кадрів звільнити. До наказу, з вичиткою годин до закінчення навч. року згідно тарифік. 06.03.2019. Підпис».

У справі відсутня заява ОСОБА_1 від 11.03.2019 про відкликання заяви про звільнення, на яку вона посилається як на одну з підстав позову, відповідач заперечує факт отримання від позивачки такої заяви.

Наказом ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 11.03.2019 № 19-к «Про звільнення з посади ОСОБА_1 заст. директора з навчально-виховної роботи ПГК ДВНЗ «УжНУ»» звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «УжНУ» з 11.03.2019 за власним бажанням, залишивши її на посаді викладача вищої категорії, викладача-методиста для викладання дисципліни «Українська мова та література» з неповним тижневим педагогічним навантаженням згідно тарифікації по 31.08.2019, підстава заява ОСОБА_1 від 06.03.2019 (а.с. 24 т. 1). У графі наказу «З наказом ознайомлена: ОСОБА_1 » підпис ОСОБА_1 відсутній.

11.03.2019 директор Коледжу ОСОБА_6 , заступник директора Коледжу з навчальної та методичної роботи ОСОБА_7 і ст. інспектор відділу кадрів ОСОБА_8 склали акт № 1 про те, що 11.03.2019 об 11-20 к.ч. ОСОБА_1 був наданий для ознайомлення наказ про звільнення її з посади заст. директора з навчально-виховної роботи від 11.03.2019 № 19-к, згідно поданої нею заяви від 06.03.2019, однак остання відмовилася підписувати наказ нічого не пояснюючи (а.с. 25 т. 1).

Після видання наказу від 11.03.2019 № 19-к ОСОБА_1 продовжувала викладати дисципліну «Українська мова та література» по 31.08.2019, що відповідає обставинам справи, підтверджується її матеріалами та не заперечується.

Адресованою ректору Університету заявою від 10.06.2019 ОСОБА_1 просила призначити її на посаду викладача української мови та літератури (вища категорія, викладач-методист) з 01.09.2019 на постійній основі (а.с. 29 т. 1).

Вважаючи свої трудові права порушеними внаслідок укладення строкового трудового договору, ОСОБА_1 з метою проведення відповідної перевірки звернулася до Управління Держпраці у Закарпатській області, головний державний інспектор якого за результатом звернення склав 11.09.2019 Акт № ЗК326/216/АВ інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, яким зафіксував порушення ДВНЗ «Ужгородський національний університет» вимог п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України щодо укладення строкового трудового договору, оскільки наказом від 11.03.2019 № 19-к роботодавець прийняв рішення залишити ОСОБА_1 на посаді викладача вищої категорії, викладача-методиста для викладання дисципліни «Українська мова та література» з неповним тижневим педагогічним навантаженням згідно тарифікації по 31.08.2019 (а.с. 34-36 т. 1).

16.09.2019 головний державний інспектор Управління Держпраці у Закарпатській області видав Припис про усунення виявлених порушень № ЗК326/216/АВ/П, яким зобов`язав в.о. ректора Університету ОСОБА_9 усунути порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України до 18.09.2019 (а.с. 37 т. 1).

Під час апеляційного розгляду справи виконуючи завдання цивільного судочинства та порядком перевірки доводів сторін, з`ясування обставин справи і сприяння сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків (ст. 2 ч. 1, ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України) апеляційний суд отримав для огляду оригінал єдиної справи № 310 проведення інспекційного відвідування ДВНЗ «Ужгородський національний університет», копію якої приєднано до справи (а.с. 15-68 т. 2).

З цих матеріалів убачається, зокрема, що із заявою до Управління Держпраці у Закарпатській області ОСОБА_1 звернулася 30.07.2019 і зазначала в ній, серед іншого, що 11.03.2019 подала заяву про відкликання заяви про звільнення, а також подала нову заяву, якою просила перевести її на посаду викладача української мови та літератури на постійній основі, ця заява була залишена без відповіді, а наступна заява про призначення на посаду викладача української мови та літератури на постійній основі була залишена без розгляду (а.с. 12-14 т. 2). Втім, заяв від 11.03.2019 про відкликання заяви про звільнення та про переведення на посаду викладача української мови та літератури на постійній основі немає як у цивільній справі (а на заяву від 11.03.2019 про переведення на посаду викладача української мови та літератури на постійній основі ОСОБА_1 взагалі не посилалася як на підставу позову), так і в матеріалах єдиної справи № 310, тоді як саме щодо обставин роботи і звільнення ОСОБА_1 проводилася перевірка, доказів ненадання для якої Університетом необхідних документів немає.

Наказом ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 08.08.2019 № 64-к «Про звільнення викладачів ПГК ДВНЗ «УжНУ»» викладача Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 звільнено з 31.08.2019 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору (а.с. 18 т. 1).

На наказі міститься зроблений ОСОБА_1 рукописний запис такого змісту: «Ознайомлена 24.09.2019 р. о 09 год. 50 хв. Зі змістом наказу не згідна, оскільки не працювала на умовах строкового договору. Підпис».

08.08.2019 в.о. заступника директора Коледжу з навчально-виховної роботи ОСОБА_10 , заступник директора Коледжу з навчальної та методичної роботи ОСОБА_7 , ст. інспектор відділу кадрів ОСОБА_8 і кур`єр ОСОБА_11 склали акт № 2 про те, що 08.08.2019 об 11-40 к.ч. ОСОБА_1 був наданий для ознайомлення наказ про звільнення її по закінченні терміну вичитки годин викладача згідно тарифікації від 08.08.2019 № 64-к, ОСОБА_1 відмовилася підписувати наказ нічого не пояснюючи (а.с. 26 т. 1).

Листком непрацездатності серії АДФ № 904229, виданим КНП «Ужгородська міська поліклініка» Ужгородської міської ради підтверджується тимчасова непрацездатність (режим амбулаторний) ОСОБА_1 з 28.08.2019 по 11.09.2019, до роботи належало стати 12.09.2019 (а.с. 30) т. 1). У подальшому цим же закладом ОСОБА_1 була видана довідка № 549 про тимчасову непрацездатність (режим амбулаторний) з 12.09.2019 по 23.09.2019, до роботи належало стати 24.09.2019 (а.с. 31 т. 1).

Згідно з протоколом від 29.08.2019 № 1 засідання циклової комісії з української мови та літератури Коледжу комісія не рекомендувала закріплення за позивачкою педагогічного навантаження на 2019-2020 навчальний рік (а.с. 211 т. 1).

30.08.2019 педагогічна рада Коледжу затвердила педагогічне навантаження викладачів Коледжу на 2019-2020 навчальний рік відповідно до рішень циклових комісій (протокол засідання педради від 30.08.2019 № 1) (а.с. 212-213 т. 1).

Листом від 03.09.2019 № 47-25/151 директор Коледжу повідомив ОСОБА_1 про те, що її заява від 10.06.2019 розглянута, у прийнятті на посаду викладача української мови та літератури з 01.09.2019 відмовлено у зв`язку з відсутністю вакантних годин педагогічного навантаження (а.с. 39 т. 1).

Листами від 10.09.2019 № 47-25/157 і від 16.09.2019 № 47-25/164 Коледж просив ОСОБА_1 забрати трудову книжку у зв`язку з її звільненням з 31.08.2019 наказом від 08.08.2019 № 64-к (а.с. 27, 28 т. 1). За твердженням позивачки трудову книжку вона отримала 24.09.2019.

Розрахунок у зв`язку зі звільненням станом на 27.09.2019 був із позивачкою проведений, що підтверджується розпорядженням по коледжу від 05.09.2019 № 109, банківською випискою про зарахування коштів на її рахунок (а.с. 32, 33 т. 1). Спору щодо власне цього розрахунку між сторонами немає.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом …, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган … зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін;

працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін (ст. 21 ч.ч. 1, 2 КЗпП України).

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі; працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу (ст. 24 ч.ч. 1, 3 КЗпП України).

За приписами ст. 23 КЗпП України:

трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1);

строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч. 2).

Закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, є підставою для припинення трудового договору (ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України), як є для цього підставою розірвання трудового договору з ініціативи, зокрема, працівника (статті 38, 39) (ст. 36 ч. 1 п. 4 КЗпП України).

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні (ст. 38 ч. 1 КЗпП України).

Природничо-гуманітарний коледж Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» є структурним підрозділом університету (ст. 28 ч. 1 п. 3 Закону України «Про вищу освіту»). Посада заступника директора Коледжу належить до основних посад науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти та є однією з посад керівників закладу вищої освіти, посада викладача належить до основних посад педагогічних працівників закладів вищої освіти (ст. 55 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 1 Закону України «Про вищу освіту»). Педагогічні працівники призначаються на посаду та звільняються з посади керівником закладу вищої освіти (ст. 55 ч. 6 Закону України «Про вищу освіту»).

Постановою КМ України від 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» Міністерству праці разом з Міністерством юстиції та Міністерством фінансів було доручено розробити і затвердити положення про умови роботи за сумісництвом, а також визначити перелік робіт, що не вважаються сумісництвом.

Спільним наказом Мінпраці України, Мін`юсту України та Мінфіну України від 28.06.1993 № 43 (реєстрація в Мін`юсті України від 30.06.1993 за № 76) було затверджено Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, яким було визначено, серед іншого, роботи, які не є сумісництвом (Перелік робіт, які не є сумісництвом). Пунктом 8 цього Переліку визначалося, що не є сумісництвом робота без зайняття штатної посади на тому самому підприємстві, в установі, організації, … педагогічна робота керівних та інших працівників учбових закладів, керівництво … практикою … студентів … і таке інше. Пунктом 12 Переліку визначалося, що виконання робіт, зазначених у пункті 8, здійснюється залежно від характеру робіт як в основний робочий час, так і за його межами.

Пункт 91 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міносвіти України від 15.04.1993 № 102 (реєстрація в Мін`юсті України від 27.05.1993 за № 56) передбачає, що керівні працівники закладів освіти … можуть вести викладацьку роботу чи заняття з гуртками в цьому закладі, але не більше 9 годин та тиждень (360 годин на рік), якщо вони по основній посаді отримують повний посадовий оклад (ставку); … названим працівникам за норму годин, визначену у цьому пункті, оплата проводиться понад основний посадовий оклад (ставку) у порядку, передбаченому відповідно для учителів, викладачів та керівників гуртків (за тарифікацією).

ДВНЗ «Ужгородський національний університет» оспорював законність припису головного державного інспектора Управління Держпраці у Закарпатській області від 16.09.2019 № ЗК326/216/АВ/П, пред`явив до Управління адміністративний позов про визнання припису протиправним та його скасування (справа № 260/1750/19).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 позов Університету було задоволено, зазначений припис було визнано протиправним і скасовано (а.с. 78-83 т. 1, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/88351264).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 у справі № 260/1750/19 скасовано, у позові відмовлено (а.с. 100-107 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94236520).

Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові констатував, зокрема, що:

в ході інспекційного відвідування посадова особа Управління Держпраці у Закарпатській області виявила порушення законодавства про працю - всупереч приписам пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України роботодавець без погодження з працівником ОСОБА_1 прийняв рішення про укладення з нею строкового трудового договору;

позивач не надав до суду достатніх та належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 просила про укладення з нею строкового договору, що це питання було узгоджене між сторонами, як і того, що трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами;

покликання позивача на те, що у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади педагогічних або науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за строковим трудовим договором до заміщення цих посад у встановленому законодавством порядку, є безпідставними, оскільки позивач була штатним працівником позивача і першоначально була прийнята на роботу на постійній основі;

внесення оскаржуваного припису не є втручанням в діяльність позивача та його дискреційні повноваження та не є вимогою про поновлення ОСОБА_1 на роботі;

оскаржуваний припис є законним.

Оцінюючи правові позиції сторін, їхні доводи, наявні докази і матеріали справи в їх сукупності та взаємозв`язку колегія суддів приходить до таких висновків.

Станом на 11.03.2019 ОСОБА_1 працювала в Коледжі, який на цей час був підрозділом Університету, за безстроковим трудовим договором, обіймала різні штатні посади і на момент видання ректором Університету наказу від 11.03.2019 № 19-к про звільнення працювала на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Природничо-гуманітарного коледжу ДВНЗ «Ужгородський національний університет».

За встановленими законом правилами, якими регулюються трудові відносини, ОСОБА_1 на умовах безстрокового трудового договору могла обіймати в Коледжі та фактично обіймала лише одну штатну посаду, а саме, посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Коледжу. ОСОБА_1 не обіймала одночасно з роботою на цій посаді будь-якої іншої штатної посади в Коледжі, а також не працювала в Коледжі, зокрема, не здійснювала викладацьку діяльність, за сумісництвом. Викладач-методист є не штатною посадою, а званням, яке є елементом підтвердження відповідної викладацької кваліфікації і яке ОСОБА_1 мала, що визнано сторонами під час апеляційного розгляду справи.

Водночас обіймаючи посаду одного з керівників Коледжу ОСОБА_1 відповідно до законодавства, чинного на час її роботи та на час видання 11.03.2019 і 08.08.2019 відповідних наказів про звільнення, мала право на педагогічне навантаження, в рамках якого викладала українську мову та літературу. Обсяг цього педагогічного навантаження у 2018/2019 навчальному році становив 347 годин, а відтак викладання в рамках цього педагогічного навантаження не було сумісництвом.

Колегія суддів підкреслює, що право на таке педагогічне навантаження прямо пов`язується із зайняттям керівної посади в навчальному закладі. Особа, яка не обіймала такої керівної посади, не мала права на отримання педагогічного навантаження на визначених вищевказаним законодавством умовах, тож припинення роботи на керівній посаді, звільнення з неї за загальним правилом повинно тягти і припинення права на викладання в рамках педагогічного навантаження. Втім, відповідні відносини щодо викладацької роботи можуть бути врегульовані за домовленістю сторін у спосіб, що не суперечить закону.

Заявою від 06.03.2019 ОСОБА_1 просила звільнити її з 11.03.2019 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи за власним бажанням, залишивши за нею посаду викладача української мови та літератури з неповним тижневим навантаженням та куратора групи «Право»-41. Наказом ректора Університету від 11.03.2019 № 19-к заяву ОСОБА_1 задоволено, звільнено її з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Коледжу з 11.03.2019 за власним бажанням, залишивши її на посаді викладача вищої категорії, викладача-методиста для викладання дисципліни «Українська мова та література» з неповним тижневим педагогічним навантаженням згідно тарифікації по 31.08.2019. Щодо цих обставин апеляційний суд констатує таке.

Не обіймаючи постійної (за безстроковим трудовим договором) посади викладача української мови та літератури, ОСОБА_1 не мала жодних правових підстав просити ректора Університету «залишити» за нею посаду викладача української мови та літератури. Працівник не може бути при звільненні з однієї посади «залишений» на іншій посаді, якої не обіймав. Апеляційному суду формулювання заяви (як і відповідну позовну вимогу) позивачка пояснювала так: вважала, що оскільки на роботу до Коледжу вона була прийнята на постійній основі, а на не умовах строкового трудового договору, то зі звільненням із посади заступника директора Коледжу вона продовжуватиме працювати на постійній основі (на умовах безстрокового трудового договору) на посаді викладача.

Такі міркування помилкові та не ґрунтуються на законі. На умовах безстрокового трудового договору позивачка працювала саме на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Коледжу і з її звільненням із цієї посади безстроковий трудовий договір припинився (закінчився). За відсутності у позивачки педагогічного навантаження звільнення з адміністративної посади тягло б повне припинення зв`язку з ОСОБА_12 . Звільнення з посади заступника директора Коледжу не тягне автоматичного виникнення права стати на посаду викладача на умовах безстрокового трудового договору, позаяк відповідно до закону такі трудові відносини підлягають окремому врегулюванню (до прикладу, переведення на посаду, прийняття на нову посаду після звільнення з попередньої).

Тому і формулювання в наказі від 11.03.2019 № 19-к «залишивши її на посаді викладача» не є цілком коректним, роботодавець теж не може «залишити» працівника на посаді, якої той не обіймав, а в інший, передбачений законом, спосіб питання не врегульовувалося. Разом із тим, дії роботодавця в сукупності були обумовлені необхідністю в умовах закінчення навчального року забезпечити завершення викладання української мови та літератури в рамках педагогічного навантаження, право на яке у ОСОБА_1 виникло свого часу законно, існувало на момент вирішення питання про звільнення з адміністративної посади і години за яким на цей момент ще не були вичитані. Зміст резолюції на заяві працівника та формулювання наказу чітко вказують на те, що роботодавець виходив із необхідності лише завершення вичитки ОСОБА_1 годин її педагогічного навантаження у строк по 31.08.2019 та передбачав саме і лише це.

З наказом від 11.03.2019 № 19-к ОСОБА_1 була обізнана в день його видання, що підтверджується актом від 11.03.2019 № 1, який не спростовано, змістом Акту від 11.09.2019 № ЗК326/216/АВ, в якому вказано, що наказ був наданий їй для ознайомлення 11.03.2019, однак, вона відмовилася його підписувати і це твердження позивачка не заперечувала, іншими матеріалами справи.

ОСОБА_1 не оспорювала судовим порядком свого звільнення з посади заступника директора Коледжу, тобто, не заперечувала та не оспорювала по суті припинення трудового договору, що був укладений на невизначений строк, жодних доказів вад її волі на звільнення з адміністративної посади в справі немає. Наказ від 11.03.2019 № 19-к є чинним і як в частині звільнення з адміністративної посади, так і в частині «залишення» на посаді викладача по 31.08.2019 з конкретною метою слугував відповідною правовою підставою для припинення безстрокового трудового договору, розрахунків за ним, для завершення викладання в рамках педагогічного навантаження, розрахунків за це викладання, обчислення відповідного стажу. Відсутність цього наказу унеможливлювала б, зокрема, викладання до закінчення навчального року.

Беручи до уваги специфіку викладання в рамках визначеного педагогічного навантаження, де передусім ідеться про обсяг цього навантаження і лише потім про час, період, у який має бути здійснена (завершена) вичитка відповідних годин (яка може бути завершена і дочасно), пов`язані з цим трудові відносини за своїм змістом ближчі до поняття трудового договору, що укладається на час виконання певної роботи (ст. 23 ч. 1 п. 3 КЗпП України), хоча така робота і може бути обумовлена певним строком. Підстави припинення трудового договору, передбачені п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, законодавець об`єднав одним поняттям «закінчення строку» (ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України) із очевидністю виходячи з того, що як строковий трудовий договір, так і трудовий договір, що укладається на час виконання певної роботи, мають певні визначені часові рамки.

Апеляційний суд не має підстав не погоджуватися з позицією відповідача про те, що позивачка цілком усвідомлювала, розуміла суть і наслідки наказу від 11.03.2019 № 19-к у частині викладання до закінчення навчального року, тимчасовий характер її трудових відносин, що підтверджується, серед іншого, її заявою від 10.06.2019 про призначення на посаду викладача української мови та літератури з 01.09.2019 на постійній основі. Цю заяву не можна оцінювати інакше, аніж зрозуміле бажання позивачки тимчасові трудові відносини змінити на постійні і переконливе спростування позивачкою не наведене.

ОСОБА_1 виходила з того, що її трудові права порушені саме тим, що трудові відносини після звільнення з посади заступника директора Коледжу не залишилися безстроковими, тому звернулася до Управління Держпраці у Закарпатській області по відповідну перевірку. Державний орган дійшов висновку про порушення роботодавцем вимог п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України щодо укладення строкового трудового договору та видав припис на усунення порушення. Попри це ОСОБА_1 , як сказано вище, законність дій роботодавця щодо укладення строкового трудового договору судовим порядком не оспорювала.

Предметом розгляду адміністративними судами за позовом Університету до органу Держпраці був не наказ від 11.03.2019 № 19-к у цілому чи в певній частині, а правомірність, законність дій державного органу під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , законність відповідного припису, зокрема, з точки зору повноважень державного органу та додержання ним установленої законодавством процедури проведення перевірки. Апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про законність відповідних дій і припису, суд не розглядав трудовий спір, ОСОБА_1 не була стороною в справі. Саме в цьому контексті слід враховувати висновки, викладені в постанові апеляційного адміністративного суду, в тому числі, щодо відсутності доказів стосовно певних обставин, стосовно оцінки характеру трудових відносин і т.ін. Зрештою апеляційний адміністративний суд зважаючи на предмет спору прямо вказав, що внесення оскаржуваного припису не є втручанням в діяльність позивача та його дискреційні повноваження та не є вимогою про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Тобто, відповідні обставини в їх повноті можуть бути предметом дослідження та встановлюватися судом саме в трудовому спорі. Вищевказане судове рішення, ухвалене в порядку адміністративного судочинства, не усуває і не спростовує фактичних обставин, встановлених у трудовому спорі, що розглядається.

Після завершення апеляційного розгляду справи № 260/1750/19 ОСОБА_1 наказ від 11.03.2019 № 19-к у цілому чи в певній частині судовим порядком не оспорювала.

За таких обставин факт чинності наказу ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 11.03.2019 № 19-к «Про звільнення з посади ОСОБА_1 заст. директора з навчально-виховної роботи ПГК ДВНЗ «УжНУ»» та правові наслідки, які він створив, не можуть не враховуватися.

Роботодавець наказом від 08.08.2019 № 64-к звільнив ОСОБА_1 з 31.08.2019 згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. З цим наказом позивачка була обізнана того ж дня, що підтверджується підписаним чотирма службовими особами, в тому числі, керівниками Коледжу актом від 08.08.2019 № 2, ставити під сумнів достовірність якого ніяких підстав немає.

Заява позивачки про відсутність її в Ужгороді в день складення акту не підтверджується належними та допустимими доказами, посилання на свідків, які начебто можуть підтвердити її перебування за межами Закарпатської області і про яких ішлося ще в позовній заяві, не можуть братися до уваги, позаяк позивачка не заявляла клопотання про їх допит у суді першої інстанції, не надала доказів неможливості цього, користувалася правовою допомогою адвоката і не мала жодних об`єктивних перешкод у реалізації своїх процесуальних прав, у тому числі, щодо подання суду доказів. Не ставила позивачка питання і про допит будь-яких інших свідків.

Листи роботодавця від 10.09.2019 № 47-25/157 і від 16.09.2019 № 47-25/164 стосуються інших питань і жодним чином не свідчать про відсутність ОСОБА_1 в Ужгороді 08.08.2019.

Насамкінець, Актом від 11.09.2019 № ЗК326/216/АВ установлено, що наказ від 08.08.2019 № 64-к був наданий ОСОБА_1 для ознайомлення 08.08.2019, однак, вона відмовилася його підписувати. Цю констатацію в акті позивачка не заперечувала.

Та обставина, що в подальшому ОСОБА_1 датою 24.09.2019 зробила на наказі від 08.08.2019 № 64-к запис про ознайомлення з ним наведеного не спростовує і як доказ ознайомлення з наказом саме 24.09.2019 не може братися до уваги.

Після звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади та вичитки годин в рамках педагогічного навантаження безвідносно до строку, в який викладання в межах таких годин мало бути завершене, або строку, що був визначений для цього, переставали існувати будь-які правові підстави для трудової (викладацької) діяльності позивачки в Коледжі чи в Університеті. Трудові відносини, про які йдеться, мають договірну природу, їх сторони мають як права, так і обов`язки, при цьому, за обставин, що склалися, роботодавець мав право, а не обов`язок врегулювати по-новому трудові відносини з позивачкою. Прийняття позивачки на роботу на посаду викладача на умовах безстрокового трудового договору належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Реалізуючи своє право роботодавець прийняв рішення звільнити позивачку по спливу строку, який чинним наказом від 11.03.2019 № 19-к був призначений для вичитки годин в рамках педагогічного навантаження.

У Коледжі педагогічне навантаження на 2019-2020 навчальний рік для ОСОБА_1 не встановлювалося. Сам по собі факт прийняття на роботу інших осіб для викладання в Коледжі української мови та літератури у контексті встановленого в справі не може розглядатися як порушення прав позивачки, однак, оскільки з цього приводу сторони висловлювали свої позиції, які є протилежними, колегія суддів вказує на таке.

Циклова комісія з української мови та літератури Коледжу 29.08.2019 не рекомендувала закріплення за ОСОБА_1 педагогічного навантаження на 2019-2020 навчальний рік, водночас рекомендувала закріпити 544 години за ОСОБА_2 і 830 годин за ОСОБА_3 . Педагогічна рада Коледжу 30.08.2019 це педагогічне навантаження затвердила.

В Акті від 11.09.2019 № ЗК326/216/АВ зафіксовано, що наказом від 30.08.2019 № 68-к для викладання української мови та літератури ОСОБА_2 призначено на посаду викладача з 02.09.2019 з педагогічним навантаженням 548 годин (0,76 ставки) на період перебування на лікарняному по вагітності та пологах основного викладача, а ОСОБА_3 з 02.09.2019 з педагогічним навантаженням 830 годин (1,15 ставки) на постійній основі.

Таким чином, питання про те, що педагогічне навантаження на 2019-2020 навчальний рік для ОСОБА_1 не буде закріплене, розглядалося та було вирішене до дати, з якої вона звільнялася, що лише підтверджує відсутність підстав для продовження викладання в Коледжі після 31.08.2019. Так само питання про призначення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було вирішене до 31.08.2019, при цьому, першу було призначено лише на період відсутності основного працівника. Наведені обставини свідчать про відсутність у 2019-2020 навчальному році вакантних годин, які б давали можливість задовольнити заяву позивачки про прийняття її на постійну роботу викладачем української мови та літератури з 01.09.2019, про що їй і була надана відповідь. Слід пам`ятати також, що на цей час наказ від 11.03.2019 № 19-к залишався чинним і це тягло необхідність вирішення питання про викладання української мови та літератури в Коледжі з урахуванням звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади та закінчення вичитки нею годин педагогічного навантаження, яке вона мала у зв`язку із роботою на адміністративній посаді.

ОСОБА_1 пред`явила вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 08.08.2019 № 64-к і про поновлення її на посаді викладача української мови та літератури на постійній основі.

Працівника може бути поновлено саме на попередній роботі, тобто, на посаді, яку він обіймав на момент звільнення і трудовий договір щодо якої припинився через звільнення (ст. 235 ч. 2 та інші норми КЗпП України). Враховуючи, що на момент звільнення наказом від 08.08.2019 № 64-к ОСОБА_1 не обіймала в Коледжі та в Університеті посади викладача української мови та літератури на постійній основі (на умовах безстрокового трудового договору), вимога про поновлення її на вищевказаній посаді безпідставна, суперечить дійсним обставинам і задоволенню не підлягала. Педагогічне навантаження, яке ОСОБА_1 мала у зв`язку з роботою на посаді заступника директора Коледжу, та строк, у який їй належало вичитати відповідні години цього навантаження, станом на 31.08.2019 теж закінчилися. Фактичних і правових підстав для поновлення позивачки на посаді, якої вона не обіймала на момент звільнення, не було. Не могла бути позивачка поновлена на роботі на постійній посаді і як така, що викладала в рамках педагогічного навантаження, позаяк такі трудові відносини мають істотно інші умови їх виникнення та врегулювання. Про поновлення на адміністративній посаді в Коледжі позивачка питання не ставила.

У наказі від 08.08.2019 № 64-к роботодавець вказав, що позивачку звільнено з 31.08.2019 згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору. Формулювання власне щодо «закінчення терміну строкового трудового договору» колегія суддів вважає не цілком коректним, оскільки в розумінні ст. 21 ч. 1, ст. 23 ч. 1 п. 2, ч. 2 КЗпП України строковий трудовий договір належним чином не укладався. Водночас трудові відносини ОСОБА_1 мали особливості, що були пов`язані з обставинами її роботи на посаді заступника директора Коледжу, похідним від цього правом на педагогічне навантаження та звільненням з адміністративної посади до закінчення вичитки годин педагогічного навантаження. Одночасно зі звільненням позивачки з адміністративної посади роботодавець визначив для позивачки час, у який необхідно було завершити вичитку годин педагогічного навантаження, допустив позивачку до роботи на час фактичного її виконання (ст. 24 ч.ч. 1, 3 КЗпП України) і позивачка цю роботу виконувала та звільнив з урахуванням закінчення часу виконання цієї роботи.

Звільнення проведене з посиланням на пункт 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, який визначає підставою для припинення трудового договору «закінчення строку» та відносить до цього поняття як пункт 2, так і пункт 3 частини 1 статті 23 КЗпП України. Формулювання в наказі про звільнення «у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору» не спростовує суті відносин, які виникли між сторонами і із закінченням вичитки годин педагогічного навантаження або строку, в який ці години мали бути вичитані, не могли за відсутності відповідного волевиявлення далі існувати як відносини трудового договору. Саме фактичні відносини сторін мав на увазі роботодавець вирішуючи питання про звільнення позивачки. У цьому зв`язку сама по собі вказівка в наказі на ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України як на підставу для припинення трудового договору не суперечить закону, необхідності зміни зазначеної правової підстави для звільнення апеляційний суд не вбачає.

Виходячи з наведеного, передбачених законом підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді викладача української мови та літератури Коледжу на постійній основі немає, як у контексті встановленого під час апеляційного розгляду справи немає підстав для задоволення пов`язаної вимоги про скасування наказу про звільнення від 08.08.2019 № 64-к та для задоволення похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За встановлених обставин роботодавець реалізуючи своє право припинив із позивачкою трудові відносини, які після припинення безстрокового трудового договору були тимчасовими (до закінчення вичитки годин педагогічного навантаження або строку, в який ці години мали бути вичитані), а не постійними. Поновлення позивачки на роботі викладача на постійній основі поза тим, що для цього немає фактичних і правових підстав, означало б також неправомірне втручання у дискреційні повноваження роботодавця.

Факт тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 на підстави її звільнення не впливає і підстав для поновлення на роботі не створює, розрахунки між сторонами у зв`язку зі звільненням позивачки проведені, водночас за наявності для того підстав і потреби сторони не позбавлені права та можливості додатково врегулювати розрахунки між собою та інші питання з урахуванням перебування позивачки на лікарняному, фактичним продовженням роботи в порядку ст. 430 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України тощо.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст. 233 ч. 1 КЗпП України).

У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 ч.ч. 1, 2 КЗпП України).

Місячний строк для пред`явлення позову, що розглядається, позивачка ОСОБА_1 пропустила, оскільки факт ознайомлення її з наказом про звільнення зафіксований актом від 08.08.2019 № 2, який є нічим не спростованим офіційним документом і подавався роботодавцем у тому числі й під час перевірки, що проводилася органом Держпраці України. Поновити цей строк позивачка не просила, її посилання на те, що з наказом про звільнення вона ознайомилася лише 24.09.2019 наведеного не спростовує та до уваги не береться. Трудову книжку позивачка своєчасно не отримала, хоча не була позбавлена такої можливості, а роботодавець вживав заходи для своєчасної видачі їй трудової книжки.

Суд першої інстанції наведене залишив поза увагою та задовольнив необґрунтований і недоведений позов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зважаючи на встановлене під час апеляційного розгляду справи, апеляцію відповідача на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити за його необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки пропущення строку звернення до суду в спорі про поновлення на роботі є самостійною підставою для відмови в позові лише в разі його обґрунтованості та доведеності по суті.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 листопада 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 лютого 2023 року.

Судді