Ухвала

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 951/998/20

провадження № 61-1799ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Людмили Сергіївни на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Козівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати недійсним договір дарування серії ВСС № 649326 від 21 червня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 74, домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на спадкове майно - 7/18 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є його батьками. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , який згідно з випискою з погосподарської книги № 6 станом на 15 квітня 1991 року відносився до колгоспного двору, до складу якого входили: голова двору - ОСОБА_3 та члени двору: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Згідно з довідкою-характеристикою Козівського бюро технічної інвентаризації від 04 квітня 2005 року житловий будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано по 1/3 частині на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Його бабуся ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті спадщину прийняла її донька ОСОБА_4 , яка проживала разом з нею, однак спадкових прав не оформила. Тобто частка ОСОБА_4 складає 2/3 частини спірного будинку. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У встановлений шестимісячний строк він звернувся до Козівської нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини за законом після смерті матері, однак свідоцтва про права власності на спадкове майно не оформив. Його батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після його смерті відкрилася спадщина. У встановлений законом строк він прийняв спадщину після смерті батька. У 2014 році Козівською державною нотаріальною конторою на його ім`я було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельних ділянок площею 3,3180 га та 3,2174 га після смерті ОСОБА_3 . У 2020 році, коли він звернувся для оформлення свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, він дізнався, що власником цього житлового будинку є ОСОБА_6 . Надалі йому стало відомо, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року за ОСОБА_3 було визнано право власності після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на 2/3 частин житлового будинку та надвірних будівель в АДРЕСА_1 . Вказане рішення було винесено з порушенням його прав та законних інтересів, оскільки він набув право власності на спадкове майно і не подавав заяви про відмову від прийняття спадщини. 21 червня 2005 року ОСОБА_3 оформив договір дарування спірного житлового будинку на ОСОБА_6 .

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що на час укладання спірного договору будинок в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на праві власності, виданого згідно з рішенням № 5 Виконавчого комітету Денисівської сільської ради від 25 січня 2005 року (на 1/3 частину), та на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року (на 2/3 частин), зареєстрованого Козівським районним бюро технічної інвентаризації 14 червня 2005 року № 11080438. Тобто на час укладення договору дарування ОСОБА_3 був власником спірного майна та розпорядився ним на власний розсуд. Оспорюваний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на спірне домоволодіння. Отже, в результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на будинок. Позивачем не доведено підстав недійсності правочину. З огляду на зазначене також немає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно за позивачем на 7/18 частин спірного домоволодіння.

02 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба Л. С. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, та навести належне обґрунтування цієї (цих) підстави (підстав) з урахуванням правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 881, ОСОБА_1 отримав зазначену ухвалу 17 лютого 2023 року.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 890, представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба Л. С. отримала зазначену ухвалу 22 лютого 2023 року.

На виконання вимог вказаної ухвали 06 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба Л. С. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме - уточнену касаційну скаргу на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року з наведеною в ній підставою касаційного оскарження судових рішень.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Л. С. мотивована тим, що відсутність свідоцтва на право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім цього, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, не обмежена строком. Суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц. Системний аналіз статей 1296, 1297 ЦК та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Враховуючи зазначене, після подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 став одним із співвласників спадщини за законом. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року без врахування частки інших спадкоємців за законом у спосіб, що заборонений законом, шляхом надання суду недостовірної інформації. Таким чином, без визнання оспорюваного договору дарування недійсним, ОСОБА_1 не зможе оформити право власності на спадкове майно, яке належить йому за законом.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 26 серпня 1959 року батьками позивача ОСОБА_1 є: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 .

Згідно випискою з погосподарської книги № 6 по АДРЕСА_1 , виданою 22 жовтня 2020 року Денисівським старостинським округом Купчинецької сільської ради, станом на 15 квітня 1991 року, особовий рахунок № НОМЕР_2 , до складу колгоспного двору входили голова двору - ОСОБА_3 та члени двору: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис від 19 вересня 2002 року № 12.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 14 березня 2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Козівського районного управління юстиції Тернопільської області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. За заявою ОСОБА_1 було заведено спадкову справу від 15 березня 2005 року № 94. Свідоцтво про права власності на спадкове майно позивач не оформив.

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , видане Денисівською сільською радою Козівського району Тернопільської області 10 лютого 2011 року.

Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 відкрилася спадщина на належне йому майно та заведено спадкову справу № 254/2011.

Козівською державною нотаріальною конторою 04 вересня 2014 року за реєстровими №№ 495, 496 на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на 1/2 частину земельних ділянок площею 3,3180 га та 3,2174 га.

За життя ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на 2/3 частин спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року позов ОСОБА_3 задоволено та визнано за ним право власності на 2/3 частин житлового будинку та надвірних будівель в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення суду 14 червня 2005 року Козівським районним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано (№ 11080438) за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією, наданою Виконавчим комітетом Денисівської сільської ради, 1/3 частина житлового будинку на АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі рішення Виконкому Денисівської сільської ради від 25 січня 2005 року.

21 червня 2005 року ОСОБА_3 як дарувальник та ОСОБА_7 як обдаровувана уклали договір дарування серії ВСС № 694326 житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 715.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування, укладений 21 червня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , недійсним у зв`язку з недотриманням вимог частини першої статті 203 ЦК України та визнати за ним право власності на спадкове майно на 7/18 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № № 904/10956/16).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судами також встановлено, що на час укладання оспорюваного договору дарування від 21 червня 2005 року предмет договору - житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі: свідоцтва про право власності, виданого згідно з рішенням № 5 Виконавчого комітету Денисівської сільської ради від 25 січня 2005 року (на 1/3 частину); рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року (на 2/3 частини), свідоцтво зареєстроване Козівським районним бюро технічної інвентаризації 14 червня 2005 року № 11080438. Тобто право власності ОСОБА_3 на спірний будинок під час укладання договору дарування було чинним та не скасованим.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Маючи намір розпорядитися своїм майном, ОСОБА_3 як дарувальник та ОСОБА_7 як обдаровувана 21 червня 2005 року уклали договір дарування серії ВСС № 649326 житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 715. ОСОБА_7 25 лютого 2005 року зареєструвала право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 291 в книзі 3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 78661134.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 918/204/18 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Встановивши, що на час укладання оспорюваного договору дарування предмет договору - житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_3 , який розпорядився ним на власний розсуд, уклавши з ОСОБА_8 договір дарування, який було посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідач набула право власності на спірне домоволодіння, при цьому підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не встановлено, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2023 року у справі № 199/6456/21 вказано, що за обставин наявності не скасованого рішення суду про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, щодо якого виник спір, за іншою особою позивачем не було підтверджено існування в нього права власності на таке майно.

Тому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року без врахування частки інших спадкоємців за законом у спосіб, що заборонений законом, шляхом надання суду недостовірної інформації, за обставин чинності вказаного рішення суду, не свідчать про недійсність договору дарування від 21 червня 2005 року, укладеного згідно з вимогами чинного на момент його укладення законодавства.

Посилання заявника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, не заслуговує на увагу, оскільки правові висновки, викладені у вказаних судових рішеннях касаційного суду, є нерелевантними до спірних правовідносин в цій справі, в якій право власності на предмет договору дарування було визнано за дарувальником на підставі рішення суду, яке не скасоване і є чинним, а договір дарування спірного будинку укладено в установленому законом порядку, наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним позивачем не доведено.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Людмили Сергіївни на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Козівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко