К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2023 року місто Київ

справа № 753/14293/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/9496/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Коренюк А.М. від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру), скасування запису про право власності, повернення сторін у попередній стан,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст обставин справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Ю.В. про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру), скасування запису про право власності, повернення сторін у попередній стан.

Позов обґрунтовано тим, що 20 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством "Міжнародний Іпотечний Банк" та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 1.07041193, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в розмірі 102 000 доларів США зі сплатою 12 % річних, на строк користування 190 місяців.

20 квітня 2007 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 686 800 грн., що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 136 000 доларів США.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародний Іпотечний Банк" укладено договір іпотеки за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

15 вересня 2009 року між ВАТ "Платинум Банк", яке є правонаступником ЗАТ "Міжнародний Іпотечний Банк", та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору про іпотечний кредит, яким збільшено термін повернення кредиту до 240 місяців.

10 червня 2019 року державним реєстратором КП "Реєстратор" Нікітіною Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення прав вимог, укладеного між уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Грошовою С.В. від імені ПАТ "Платинум Банк" та ОСОБА_2 на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-10-30-000004-b від 12 грудня 2018 року; договору іпотеки від 20 квітня 2007 року.

Позивач вважає такі дії неправомірними, оскільки він не отримував письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору, а підпис на накладній про отримання поштового відправлення виконано іншою особою; оцінка предмета іпотеки не проводилась; стягнення на його майно здійснено всупереч Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП "Реєстратор" Нікітіної Ю.В., індексний номер: 47286298 від 10 червня 2019 року, згідно з яким 10 червня 2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31937442 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за фізичною особою ОСОБА_2 ; скасувати запис № 31937442 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру та повернути сторони в первинний стан.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що набуття відповідачем права власності на спірну квартиру відповідало умовам іпотечного договору та законодавству; Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати зазначене майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що суд не надав оцінку доводам позовної заяви щодо не отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, оскільки підпис на накладній про отримання поштового відправлення виконано іншою особою; суд помилково вважав, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин; під час набуття іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, оцінка її вартості не проводилась; в спірній квартирі зареєстровані малолітні діти, а тому звернення стягнення на неї можливе лише з дозволу служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 20 квітня 2007 року між ЗАТ "Міжнародний Іпотечний Банк", правонаступником якого є ВАТ "Платинум Банк", та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 1.07041193, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на придбання квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 102 000 доларів США зі сплатою 12 % річних, строком користування на 180 місяців. В цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., реєстраційний номер 1427 від 20 квітня 2007 року та внесений в Державний реєстр іпотек за реєстраційним номером обтяження 31937480, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (том І а.с. 13-16).

20 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 686 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на 20 квітня 2007 року становило 136 000 доларів США (том І а.с. 18).

15 вересня 2009 року між ВАТ "Платинум Банк" та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору про іпотечний кредит № 1.07041193 від 20 квітня 2007 року, яким сторони частково змінила порядок нарахування та розмір процентів за користування кредитом, а також збільшили термін повернення кредиту до 240 місяців (том І а.с. 17).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову ПАТ "Платинум Банк" до ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 про виселення відмовлено (том І а.с. 53-54).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року, скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ "Платинум Банк" з інших правових підстав (том І а.с. 55-68).

13 лютого 2019 року між ПАТ "Платинум Банк", від імені якого діяла на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та довіреності, посвідченої 4 січня 2019 року за реєстровим № 3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 347і, відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до іпотекодавців, в тому числі за кредитним договором, що був укладений з ОСОБА_1 (том І а.с. 48-52).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 10 червня 2019 року державним реєстратором КП "Реєстратор" Нікітіною Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору відступлення прав вимоги від 13 лютого 2019 року та договору іпотеки від 20 квітня 2007 року.

Згідно копії витягу з Реєстру територіальних громад міста Києва від 27 травня 2021 року, копій довідок про реєстрацію місця проживання у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том І а.с. 41-45).

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу

особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За змістом частин 1, 2 статті 37 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції Закону України № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Нова редакція статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку", що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ "Перехідні положення" Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України "Про іпотеку", на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного суду, викладеним у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 705/4381/19, від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що при зверненні до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на іпотечне майно ОСОБА_2 не надав документи, що підтверджують факт завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень, оскільки підпис у відповідній накладній виконаний невідомою особою, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статті 37 Закону України "Про іпотеку" порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Позивач стверджує, що підпис в накладній про отримання поштового відправлення (вимоги про усунення порушень) виконаний іншою особою (том І а.с. 47), однак вказана обставина не спростована у встановлений законом спосіб, томі такі доводи є неприйнятними.

В той же час колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що на момент переходу права власності (станом на 10 червня 2019 року) оцінка майна предмету іпотекипроведена не була, що є суттєвим порушенням, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

Також обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції поширення дії Закон України "Про мораторій на стягнення майна

громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на спірні правовідносини.

Підпунктом 1 пункту 1 Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (у редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Законом України "Про іпотеку" передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на реалізацію права іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що примусове виконання стягнення на предмет іпотеки не здійснювалось, реєстрація права власності за

відповідачем відбулася за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі, не відповідає висновкам, викладеним у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду.

Отже, спірна квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання (підтверджується наявними в матеріалах справи доказами), не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_2 як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит від 20 квітня 2007 року, укладеного в іноземній валюті. За вказаних обставин у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджує, що спір у позивача є саме з ОСОБА_2 з приводу порушення ним права власності позивача на квартиру внаслідок дій ОСОБА_2 щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.

Отже позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду (щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності) незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Ураховуючи зазначене, позов в частині вимог до державного реєстратора КП "Реєстратор" Нікітіної Ю.В. задоволенню не підлягає.

Вимога позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру та повернення сторін у попередній стан не підлягає задоволенню з огляду на положення статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою чітко передбачено способи судового захисту порушених прав. Скасування запису про державну реєстрацію до переліку не входить.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального правата порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 135 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру), скасування запису про право власності, повернення сторін у попередній стан задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47286298 від 10 червня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв.м., за ОСОБА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ) судовий збір в розмірі 1 135 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: