АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року

м. Чернівці

cправа № 721/203/21

провадження № 822/983/23-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк С.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Посилалась на те, що 23 січня 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт на користь доньки ОСОБА_1 , який посвідчено секретарем виконавчого комітету Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за №01.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Як спадкоємець за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , з метою прийняття спадщини, позивач звернулася до Путильської державної нотаріальної контори Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини.

Нотаріус повідомив, що у матеріалах спадкової справи міститься інший заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 22 листопада 2019 року секретарем виконавчого комітету Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за №146, в якому ОСОБА_4 все належне їй на день смерті майно заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Указувала на те, що ОСОБА_4 тяжко хворіла, за станом здоров`я не могла писати, заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме, не були додержані в момент вчинення правочину стороною вимоги, які встановлені ст.1247, 1257 ЦК України.

На підставі наведеного, просила суд визнати недійсним заповіт за реєстровим №146, засвідчений секретарем Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 листопада 2019 року від імені ОСОБА_4 , 1939 року народження на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відновивши дію заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 від 23 січня 2017 року за реєстровим номером 01.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2023 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_4 заповіт недійсним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неналежно дослідив оспорюваний заповіт. Також вказувала на те, що оспорюваний заповіт, за реєстровим номером 146 від 22 листопада 2019 року підписувався не в приміщенні Селятинської сільської ради, як це зазначено в заповіті, а за місцем проживання ОСОБА_4 , що є порушенням ст. 1247 ЦК України.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що складено виконавчим комітетом Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області, відповідний актовий запис за №35.

23 січня 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла доньці ОСОБА_1 . Даний заповіт посвідчений секретарем Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області Мироняк А.М. та зареєстрований в реєстрі за №01.

22 листопада 2019 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, згідно якого заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла в рівних долях синові ОСОБА_2 та невістці ОСОБА_3 . Даний заповіт посвідчений секретарем Селятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області Мироняк А.М. та зареєстрований в реєстрі за №146.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Установлено, що згідно із заповітом від 22 листопада 2019 року ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_4 заповіт недійсним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт таким, що не відповідає вимогам закону. Позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. При цьому, судом встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду із вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач, серед іншого, посилався на те, що заповідач в силу свого стану здоров`я не могла писати, а тому не могла підписати та прочитати оспорюваний заповіт.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом та посадовою особою органу місцевого самоврядування (статті 1248, 1249, 1251, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1251, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте, допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, в яких може опинитися особа, яка бажає реалізувати своє право на заповіт.

Встановлені законодавцем правові механізми посвідчення заповіту доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

Позивач та її представник, доводячи неможливість заповідачки писати, заявляли клопотання про призначення в цій справі почеркознавчої експертизи з метою спростування обставин щодо належності підпису у спірному заповіті ОСОБА_4 .

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 19 січня 2022 року за №СЕ-19/126-22/303-ПЧ, п.1 «Відповісти на питання «Чи виконаний рукописний текс (підпис та П.І.Б.) у графі «Підпис» заповіту за реєстровим номером №146 від 22 листопада 2019 року від імені ОСОБА_4 , останньою чи іншою особою?» - не виявляється можливим в зв`язку з наданням малої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_4 , а також через їх значну варіацію. п.2 В рукописному тексті (підпис) у графі «Підпис» заповіту за реєстровим номером 146 від 22 листопада 2019 року ознак навмисної зміни почерку не виявлено (а.с.118-121).

Аналогічні висновки зазначенні у висновку почеркознавчої експертизи від 01 березня 2023 року за №СЕ-19/126-23/1262-ПЧ (а.с.184-187)

Водночас суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки, як свідчать матеріали справи, оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків.

При цьому, позивачем не доведено, що заповіт підписаний не ОСОБА_4 або що він не відповідає її внутрішній волі, чи порушено порядок її складення або посвідчення.

Отже, матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення ОСОБА_4 щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не було вільним і не відповідало її волі, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі.

За таких обставин, переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 02 січня 2024 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна