ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/99/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/4456/21 Категорія: 304000000 Пироженко В.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут»;

представник ОСОБА_2 адвокат Гнатюк Анастасія Іванівна;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Гнатюк Анастасія Іванівна;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гнатюк Анастасії Іванівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 20 лютого 2004 року було укладено шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 вересня 2020 року розірвано.

У період шлюбу 11 січня 2006 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах сім`ї, уклав із ТОВ «Будівельний центр «Добробут» в особі директора ОСОБА_4 договір інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , предметом якого виступає квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до умов договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: АДРЕСА_3 , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору. Також в договорі сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371 427,50 грн.

В подальшому 16 січня 2009 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладено договір відступлення прав вимог за договором № 2 від 11 січня 2006 року.

Пунктом 2.1 вказаного договору визначено обов`язок кредитора відшкодувати первісному кредитору усі здійснені ним витрати на виконання умов основного договору, що складають 371 427,50 грн.

Згідно акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 14 січня 2014 року ОСОБА_3 на підставі договору відступлення прав вимоги за договором №2 від 11 січня 2006 року прийняв у власність об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_2 за визначеною вартістю, яка складає 371427,50 грн.

23 березня 2015 року ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 вказану квартиру в дар згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. Отже, ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 квартиру після того, як згідно попередніх правочинів отримав право на неї саме ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що вона дізналася про те, що вказана квартира перебувала у власності іншої особи після звернення до суду про поділ майна подружжя, жодної усної чи письмової згоди на укладення вказаного правочину не надавала.

Крім того, зі змісту договору інвестування будівництва від 11 січня 2009 року вбачається, що договір про відступлення права вимоги має іншу форму та зміст, відсутні такі обов`язкові умови як права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії договору.

Також позивач зазначає, що у ході розгляду справи № 712/11346/20 про поділ майна подружжя вона дізналася про те, що після укладення правочину ОСОБА_2 було вчинено ряд правочинів, які вона вважає незаконними та такими, що не були спрямовані на реальне настання наслідків та мають бути визнані недійсними.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати договір відступлення прав вимоги за договором № 2 від 11 січня 2006 року від 16 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» та договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 23 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. недійсними.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2022 року позов задоволено та визнано договір відступлення прав вимоги від 16 січня 2009 року за договором № 2 від 11 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» та договір дарування квартири АДРЕСА_2 , від 23 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. недійсними.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1984,80 грн.

Рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки Договір інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11 січня 2006 року ОСОБА_2 було укладено під час шлюбу, відповідно до вказаного договору квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, з оскаржуваного договору відступлення прав вимоги від 16 січня 2009 року вбачається, що під час його укладення, ОСОБА_5 не надавала свою згоду щодо набуття ОСОБА_3 права вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11 січня 2006 року щодо квартири АДРЕСА_2 , як передбачено ст. 65 ЦК України.

Суд вказав, що правочин вчинений відповідачем ОСОБА_6 , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» та ОСОБА_3 з порушенням норм діючого законодавства, та при їх укладенні сторонами не дотримано вимог встановлених статтями 203, 215, 234 ЦК України, та 65 СК України.

Суд прийшов до висновку, що вчинені відповідачами оскаржувані правочини є фіктивними, оскільки вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними та відповідно носили характер фіктивних з метою неможливості в подальшому визнати спірну квартиру об`єктом сумісної власності подружжя

У зв`язку з тим, що оскаржуваний договір дарування квартири від 23 травня 2015 року є похідним від договору відступлення прав вимоги від 16 січня 2009 року, суд прийшов до переконання про наявність підстав для визнання його недійсним.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Гнатюк Анастасія Іванівна подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2022 року та відмовити у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі вказує, що 16 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування, а не права власності на квартиру.

Зазначає, що на етапі укладення договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 не мав у власності квартиру, тому помилковим є твердження суду про передачу ОСОБА_2 квартири у власність ОСОБА_3 .

Вказує, що у зв`язку із тим, що Договір інвестування № 01 від 11 січня 2006 року було укладено в письмовій формі та без згоди позивача, похідний від нього договір про відступлення права вимоги також було укладено в письмовій формі та без згоди позивача.

Вважає, що оскільки позивач з самого початку підписання договору про відступлення права вимоги від 16 січня 2009 року знала про нього, нею пропущено строк позовної давності, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Стверджує, що оскільки об`єктом договору відступлення права вимоги є об`єкт інвестування, а не власність, а об`єктом договору дарування є квартира, вказані договори не можуть бути похідними, як вважає суд першої інстанції.

Представник позивача адвокат Крушельницька Марія Романівна подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши представника ОСОБА_2 адвоката Гнатюк А.І., яка з`явилась в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи інші учасники справи не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Представник позивача надіслала клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із матеріалами справи 20 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 195, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 вересня 2020 року.

11 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» було укладено Договір інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 , предметом якого виступає квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 1.1. вказаного договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: АДРЕСА_3 , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору.

Пунктом 2.2. договору сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371 427,50 грн.

16 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування, відповідно до якого останній набуває право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11 січня 2006 року. За відступлення права вимоги кредитор зобов`язався відшкодувати первісному кредитору всі витрати, здійснені останнім на виконання умов Основного договору, що складають 371427,50 грн.

Згідно з актом приймання-передачі від 14 січня 2014 року ОСОБА_3 у відповідності до умов Договору інвестування № 01 від 11 січня 2006 року, Договору про відступлення права вимоги від 16 січня 2009 року, виконав покладені на нього обов`язки в повному обсязі та на підставі Сертифікату Серія ЧК № 7, виданого інспекцією ДАБК у Черкаській області 30 грудня 2011 року передав, а інвестор прийняв у власність об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору дарування квартири від 23 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи той факт, що Договір інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11 січня 2006 року ОСОБА_2 було укладено під час шлюбу, квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає такі висновки суду помилковими з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містять частини 1, 2 ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із Договором інвестування будівництва житлового будинку від 11 січня 2006 року предметом цього договору є виконання будівельно-монтажних робіт за адресою АДРЕСА_3 та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію, передання у власність предмету договору на умовах, встановлених у договорі Інвестору.

Для здійснення виконавцем будівельно-монтажних робіт інвестор ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 371427,50 грн.

Отже за Договором інвестування будівництва ОСОБА_2 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка станом на час укладення цього договору не існувала, а повинна була будуватись, а тому вона не може вважатись спільним майном подружжя.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 65 ЦПК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи наведене, у зв`язку із укладенням ОСОБА_2 договору інвестування будівництва під час зареєстрованого шлюбу із позивачем, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є майнові права, а не право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно із матеріалами справи право власності на спірну квартиру зареєстроване 23 січня 2014 року за ОСОБА_3 , якому ОСОБА_2 відступив право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку, та якому передано у власність об`єкт інвестування на підставі Акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 14 січня 2014 року.

Договір дарування спірної квартири укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 23 березня 2015 року, тобто більше ніж через рік після оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_3 та під час зареєстрованого шлюбу між сторонами.

Визнаючи недійсним оскаржуваний договір відступлення права вимоги, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладаючи з ОСОБА_3 . Договір про відступлення права вимоги щодо спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_2 діяли не добросовісно, зокрема, ОСОБА_3 завідомо знав про те, що майно належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки, як він зазначає у своєму відзиві, а також у нотаріально посвідченій заяві від 03 вересня 2021 року, є хресним батьком ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_3 при укладенні вказаного договору не отримав згоди на це другого з подружжя.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду.

Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація для договору відступлення права вимоги, отже, і не вимагається обов`язкового нотаріального посвідчення згоди подружжя на його укладення.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п.7 цієї ж Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала на те, що договором про відступлення права вимоги за договором інвестування будівництва порушується її право спільної сумісної власності на майно подружжя.

Водночас, згідно із поясненнями відповідачів під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 кошти за договором про відступлення права вимоги в розмірі 371427,50 грн, отже, майнові права на спірну квартиру після укладення договору відступлення права вимоги від 16 січня 2009 року трансформувалися у грошові кошти, які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 та можуть вважатись об`єктом спільного майна подружжя у випадку не доведення протилежного. У даній справі позивачем не заявлені вимоги про стягнення половини спільно сплачених коштів.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 вказала, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів недобросовісності відповідача ОСОБА_3 під час укладення договору відступлення права вимоги, який ним був виконаний, що не заперечується сторонами.

Колегія суддів також не погоджується із твердженнями суду першої інстанції про те, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги та дарування не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними та відповідно носили характер фіктивних з метою неможливості в подальшому визнати спірну квартиру об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що оскаржуваний договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину.

Так, матеріалами справи підтверджено, що договір про відступлення права вимоги за договором інвестування будівництва був виконаний його сторонами. Право власності на спірну квартиру було набуте саме ОСОБА_3 на підставі відповідних правочинів та акту приймання-передачі об`єкту договору інвестування будівництва. Отже вказаний договір був направлений на реальне настання правових наслідків отримання у власність квартири за договором інвестування будівництва, тому відсутні підстави вважати вказаний договір фіктивним.

У зв`язку з тим, що колегією суддів не встановлено підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельний центр «Добробут», судом першої інстанції необґрунтовано визнано недійсним і договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 23 березня 2015 року.

Оскільки апеляційним судом встановлено наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті позовних вимог, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про що вказано в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та необґрунтованим задоволенням позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гнатюк Анастасії Іванівни слід задовольнити, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2022 року - скасувати і прийняти у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору в сумі 2724 грн за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гнатюк Анастасії Іванівни задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2022 року скасувати. Прийняти у справі нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» про визнання правочинів недійсними.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у розмірі 2724 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 02 лютого 2023 року.

Судді