КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/379/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Торгонської В.М.,

за участю сторін по справі:

представника заявника - адвоката Гаврилюка Ю.С.

представника заінтересованої особи - Коблова С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України,-

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2022 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гаврилюк Ю.С. звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Заявник зазначав, що встановлення такого факту необхідно для підтвердження належності до громадянства України та подальшого отримання паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього Союзу Радянської Соціалістичної Республіки (далі - СРСР).

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він народився у селі Довгопотів Калуського району Івано - Франківської області. В 1979 році приїхав на постійне місце проживання до міста Одеси, де розпочав свою трудову діяльність.

Відповідно до Архівної довідки архіву № 1 Одеського регіону виробничого підрозділу Одеська об`єднана дирекція залізничих перевезень регіональної філії Одеська залізниця АТ Українська залізниця від 06.05.2021 № ДНСА - П/145 у період з 10.12.1979 по 01.06.1984 працював на п/ділянці станції Одеса - Товарна, а наказом № 531 від 08.06.1984 його переведено до Овідіопольського МРСУ.

Із 1989 року ОСОБА_1 постійно проживає у АДРЕСА_1 , нікуди не виїздив та не змінював адреси свого місця проживання.

Факт його постійного проживання за вказаною адресою підтверджують сусіди та акти про проживання, за участю останніх, які підтверджені в.о. керівника ОСОН КМ Люстдорф від 23.06.2022.

Зазначених в Акті осіб, просить допитати, як свідків на підтвердження факту його постійного проживання.

На теперішній час заявник перебуває на обліку в КУ Обласний центр обліку бездомних громадян з 01.04.2021, що підтверджується Довідкою про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи № 117 від 01.04.2021.

Відповідно до посвідчення про взяття на облік № 9626 від 01.04.2021 ОСОБА_1 перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб, як особа, яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою : АДРЕСА_2 .

Зазначає, що він втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорт громадянина України.

В грудні 2021 року він звернувся із заявою до Суворовського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області щодо отримання паспорта громадянина України у формі ID карти вперше у зв`язку із втратою документів та подальшого працевлаштування, на яку 07.12.2021 йому видано Довідку про те, що особу ОСОБА_1 встановлено, також встановлено, що він перебував у громадянстві СРСР, але не встановлено належність до громадянства України.

У листі № 5116-2459/5116.1 -21 від 07.12.2021 Суворовським відділом у м.Одесі ГУ ДМС в Олеській області його повідомлено, що у зв`язку з тим, що не встановлена його належність до громадянства України , відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі здійсненої перевірки та рекомендовано звернутися до суду за місцем постійного проживання з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 року, після чого звернутися до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням про набуття громадянства України.

Заявник зазначає, що рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорта громадянина України.

Посилається на ст.ст 293, 315 ЦПК України, статтю 3 Закону України Про громадянство, пункти 7, 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 та зазначає, що реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Довгопотів, Калуського району Івано- Франківської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України Про громадянство України, а саме 13 листопада 1991 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена заява передана судді Салтан Л.В.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2022 року відмовлено у відкритті провадження.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.10.2022 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 24.11.2022 року відкрито провадження у справі.

20 грудня 2022 року до суду надійшов відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, якому зацікавлена особа заперечувала проти встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки вважали, що в даному випадку наявний спір про право.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України було залишено без розгляду, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Гаврилюк Ю.С. подав апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С., який ухвалою від 27.06.2023 року прийняв справу до свого провадження, призначивши судове засідання.

У судовому засіданні, яке відбулось 19.12.2023 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Гаврилюк Ю.С. вимоги заяви підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в заяві.

Представник зацікавленої особи ГУ ДМС в Одеській області Коблов С.С. просив відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі, оскільки вимоги заявника є безпідставними та необґрунтованими.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , в селі Довпотів, Калуського району, Івано- Франківської області, що підтверджуються його заявою про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року. З якої також встановлено, що заявник отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданий 11.06.1976 року Калуським МВВС Івано-Франківської області.

01 квітня 2021 року ОСОБА_1 взятий на облік у КП Обласний центр обліку бездомних громадян, про що йому видано посвідчення № 9626, як особі, яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою : АДРЕСА_2 .

22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо отримання паспорта громадянина України у формі ID карти вперше, на яку отримав відповідь про те, що особу ОСОБА_1 встановлено, у зв`язку з тим, що не встановлена його належність до громадянства України, відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі матеріалів здійсненої перевірки, зазначено, що він має право набути громадянство України, відповідно до ч.1 ст.3 Закону України Про громадянство України., рекомендовано звернутися до районного суду з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 року, після чого звернутися до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням про набуття громадянства України.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про встановлення факту проживання заявником надано архівну довідку архіву № 1 Одеського регіону виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Одеська залізниця АТ Українська залізниця від 06.05.2021 № ДНСА - П/145 , відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 10.12.1979 по 01.06.1984 працював на п/ділянці станції Одеса - Товарна, а наказом № 531 від 08.06.1984 його переведено до Овідіопольського МРСУ.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 з 1989 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується актами про проживання, складеними сусідами гр. ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), гр. ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) та гр.. ОСОБА_4 (проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) підписи яких засвідчено 23.06.2023 року в.о. керівника ОСОН КМ «Люстдорф».

Суд зазначає, що в судовому засіданні в якості свідка була допитана гр. ОСОБА_2 , яка під присягу надала покази, в яких підтвердила факт проживання ОСОБА_1 з 1989 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду про попередження свідка про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, у суду відсутні сумніви щодо змісту та достовірності наданих пояснень.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України.

Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає доведеним в ході судового розгляду факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 р.

Таким чином, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України.

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Керуючись ст.ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Довпотів, Калуського району, Івано- Франківської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 22.12.2023 року.

Суддя Петренко В. С.