ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/373/22

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/196/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Зіньковець О.О.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: Бобровицька міська рада Чернігівської області, Комунальне підприємство «Міськдобробут»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бобровицької міської ради Чернігівської області, Комунального підприємства «Міськдобробут» про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя Ковальова Т.Г.), ухвалене о 12 год. 04 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 26 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження в.о.Бобровицького міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 03.06.2022 №135-ос; поновити позивача на посаді директора КП «Міськдобробут» з 08 червня 2022 року; стягнути з КП «Міськдобробут» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 червня 2022 року по дату поновлення на роботі (посаді). Позов мотивовано тим, що розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради Чернігівської області від 25 січня 2022 року №24-ос ОСОБА_1 призначено на посаду заступника директора КП «Міськдобробут» з 27 січня 2022 року і цим же розпорядженням на нього покладено виконання повноважень директора тимчасово, до дня укладення контракту з директором підприємства за результатами конкурсного відбору. Розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради від 03 березня 2022 року №48-ос призначений з 01 березня 2022 року на посаду директора КП «Міськдобробут» за результатами конкурсу. Розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради від 03 червня 2022 року №135-ос позивача звільнено з посади директора КП «Міськдобробут» 7 червня 2022 року за угодою сторін, припинивши дію контракту від 03 березня 2022 року. ОСОБА_1 посилався, що він був примушений до звільнення з посади через конфлікт з першим заступником Бобровицького міського голови, який виник у зв`язку з відмовою позивача виконати завідомо незаконне розпорядження щодо демонтажу самовільно побудованої господарської будівлі на підставі рішення Бобровицької міської ради «Про результати обстеження земельної ділянки комунальної власності у селищі Мирне» від 28 травня 2021 року №436-8/VIII. За доводами позивача, будучи в пригніченому стані після чергової неприємної розмови з ОСОБА_2 , не розуміючи значення своїх дій та не маючи змоги керувати ними в момент загострення конфлікту, 01 червня 2022 року підписав заяву про звільнення з 01 червня 2022 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, в погоджену дату позивача не було звільнено та трудові відносини фактично тривали і жодна із сторін не висунула вимоги про їх припинення. ОСОБА_1 06 червня 2022 року подав заяву про відкликання заяви на звільнення, проте в той же день його ознайомили з розпорядженням про звільнення, яке датоване 03 червня 2022 року.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що погодженою датою звільнення є 01.06.2022, що свідчить про наявність волевиявлення позивача на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін в момент видачі наказу про звільнення 03.06.2022, при цьому позивач, який з власної ініціативи подав заяву про звільнення за угодою сторін, не надав доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони першого заступника Бобровицького міського голови Данішевського В.Б., чи будь-кого іншого, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Також суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні від вимоги про поновлення на роботі, не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що в мотивувальній частині ухвал про самовідвід, не зазначено, яким чином робочі стосунки викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності суддів, заяви про самовідвід не відповідають обставинам несумісності, визначеним ЦПК України, а також не наведено доводів, що судді, які заявили самовідвід, мали будь-який інтерес у розглядуваній справі. Позивач вважає, що суддя Ковальова Т.Г. демонструвала упереджену поведінку до його представника, яка пов`язана із здійсненням на суддю тиску з боку службових осіб Бобровицької міської ради. За доводами ОСОБА_1 , суд у порушення вимог закону щодо змагальності сторін у цивільному судочинстві безпідставно поклав тягар доказування законності звільнення позивача на нього самого. Позивач вказує, що суд не звернув уваги: на відсутність домовленості між позивачем та Бобровицькою міською радою про припинення трудового договору за взаємною згодою, оскільки позивач власноручно не писав заяви, а лише підписав її в стані, який не дозволяв йому приймати зважені та раціональні рішення; в день підписання заяви про звільнення на ній не було проставлено резолюції в.о. голови міськради, що свідчить про відсутність прийняття (погодження) такої заяви останнім, тому така заява не могла бути використана в майбутньому; відсутність волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент підписання відповідної заяви і в момент видачі наказу про звільнення, що підтверджується поданою 06 червня 2022 року заявою про відкликання (анулювання) заяви про звільнення. Також ОСОБА_1 посилається, що під час призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємства підлягають застосуванню норми корпоративного права, які роботодавцем були виконані частково. За доводами позивача, ОСОБА_2 є публічною особою, запис телефонних розмов з ним, поданих до суду, здійснено в робочий час, під час виконання ОСОБА_2 службових обов`язків, отже такий звукозапис не можна розглядати як порушення права співрозмовника на приватне життя, гарантії, закріплені в статтях 306, 307 ЦПК України, не поширюються на дані правовідносини.

У відзиві на апеляційну скаргу Бобровицька міська рада просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Відповідач вказує, що у винесених ухвалах суддів Бобровицького районного суду та Носівського районного суду зазначені підстави неможливості розгляду справи у зв`язку із наявністю сумнівів в неупередженості або об`єктивності судді. Апелянтом не надано доказів оскарження ухвал про самовідвід, отже відповідач вважає, що апелянт з ними погодився. За доводами Бобровицької міської ради, матеріали справи не містять доказів здійснення тиску очільників міськради на суддів. Також вважає безпідставними доводи позивача щодо упередженої поведінки судді Ковальової Т.Г. під час розгляду справи та здійснення тиску на суддю з боку службових осіб відповідача. Бобровицька міська рада звертає увагу, що трудове законодавство не містить приписів щодо оформлення заяви (в надрукованому вигляді чи власноруч написаному), водночас на заяві про звільнення присутні дата і підпис ОСОБА_1 , які підтверджують його волевиявлення. Крім того, відповідач посилається, що перший заступник міського голови Данішевський В.Б. ніяким чином не міг здійснювати тиск на позивача, оскільки за своїми повноваженнями не може застосовувати заходи впливу на працівників чи звільняти їх. До того ж, він не є ні стороною у справі, ні учасником судового процесу. В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що запис розмови здійснювався таємно, без відповідної ухвали слідчого судді, отже виникає питання стосовно належності та допустимості таких доказів. Бобровицька міська рада вказує, що заява про звільнення подана ОСОБА_1 01 червня 2022 року в кінці робочого дня, однак, враховуючи закінчення робочого часу та те, що в.о. міського голови у цей час перебував в одному із постраждалих від збройної агресії населених пунктів, керівником не була проставлена резолюція та не передана для виконання відповідному спеціалісту. 02 червня 2022 року позивач на телефонні дзвінки не відповідав, відповідно в.о.Бобровицького міського голови не мав змоги викликати його для узгодження дати звільнення з метою проведення своєчасної передачі матеріальних цінностей, проведення остаточного розрахунку та виплати коштів при звільненні. За доводами відповідача, розпорядження міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » видане 03 червня 2022 року, заяву ж про відкликання заяви на звільнення подано 06 червня 2022 року без відповідної на те згоди роботодавця і після видачі розпорядження про звільнення.

Чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено подання заперечень на відзив на апеляційну скаргу, а тому такі заперечення, подані представником позивача, колегія суддів апеляційного суду до уваги не приймає.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що Розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради №24-ос від 25 січня 2022 року призначено ОСОБА_1 на посаду заступника директора комунального підприємства «Міськдобробут» з 27 січня 2022 року; покладено на ОСОБА_1 , заступника директора КП «Міськдобробут», виконання повноважень директора тимчасово, до дня укладення контракту з директором підприємства за результатами конкурсного відбору (а.с.15 т.1).

Згідно з наказом КП «Міськдобробут» №08/к/тр від 26 січня 2022 року позивач приступив до виконання обов`язків заступника директора з 27 січня 2022 року (а.с.16 т.1).

Розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради №48-ос від 03 березня 2022 року призначено ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року на посаду директора КП «Міськдобробут» Бобровицької міської ради, за результатами конкурсу, на умовах укладеного з ним контракту від 03.03.2022 №Д-1/2022 (а.с.17 т.1).

Відповідно до наказу КП «Міськдобробут» №18/к/тр від 03 березня 2022 року позивач приступив до виконання обов`язків директора з 01 березня 2022 року (а.с.18 т.1).

01 червня 2022 року ОСОБА_1 подав в.о.Бобровицького міського голови Іванюку Г. заяву, в якій просив звільнити його 01 червня 2022 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП (а.с.20 т.1).

Розпорядженням міського голови Бобровицької міської ради №135-ос від 03 червня 2022 року звільнено ОСОБА_1 з посади директора КП «Міськдобробут» 07 червня 2022 року за угодою сторін, припинивши дію Контракту (пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с.22 т.1). На розпорядженні міститься підпис працівника, дата 06.06.2022 (14:30), напис «Не згоден» (а.с.23 т.1).

06 червня 2022 року позивач подав в.о. Бобровицького міського голови Іванюку Г. заяву, в якій зазначив, що у зв`язку з тим, що після подання ним заяви на звільнення за угодою сторін (ч.1 ст.36 КЗпП України) його не було звільнено з посади в узгоджену сторонами дату та трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не висунула вимоги про їх припинення, а також, приймаючи до уваги те, що наразі відсутнє його бажання (волевиявлення) на припинення трудового договору, відкликає свою заяву на звільнення за угодою сторін від 01 червня 2022 року та просить вважати її анульованою (а.с.21 т.1).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 01 червня 2022 року та згоди відповідача на його звільнення шляхом видачі відповідного наказу.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Отже, анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та в постановах Верховного Суду: від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18) та від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування згоди відповідача на анулювання домовленості про звільнення позивача за угодою сторін, а подана позивачем 06 червня 2022 року заява про відкликання попередньої заяви про звільнення, тобто вже після винесення наказу про звільнення, не може вважатися спільним волевиявленням працівника та роботодавця на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.

Отже, відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для його поновлення на роботі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останнього було звільнено з дотриманням положень трудового законодавства.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав в суд першої інстанції, зокрема копії своїх заяв (про призначення на посаду, про звільнення, про відкликання заяви про звільнення), копії розпоряджень міського голови та копії наказів КП «Міськдобробут». Відповідач не заперечував щодо дійсності наданих позивачем доказів.

Як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказував, що власноруч заяви про звільнення він не писав, а лише підписав надрукований бланк в стані, що не дозволяв йому приймати зважені та раціональні рішення. Посилався, що бланк заяви йому надав перший заступник Бобровицького міського голови Данішевський В.Б., а підписував його позивач в іншому кабінеті чи то в кабінеті заступника міського голови чи то в кабінеті першого заступника голови ради. При цьому надаючи пояснення в апеляційному суді, позивачеві потрібен був час щоб згадати, хто саме надав йому бланк заяви для підпису. Отже, позивач не заперечує, що заяву про звільнення підписав він особисто. При цьому, ОСОБА_1 не зміг конкретизувати, де саме він підписував заяву.

Чинним законодавством не встановлено конкретних вимог до заяви про звільнення, а тому особисте підписання працівником попередньо надрукованого тексту заяви про звільнення, в якій міститься підстава і дата звільнення, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, вбачається, що заява про відкликання заяви на звільнення вчинена аналогічним чином, як і заява про звільнення (надрукований текст з особистим підписом ОСОБА_1 ).

Доводи позивача, що заява про звільнення була підписана ним під тиском, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, у судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_1 пояснював, що ним було записано 3 телефонні розмови з ОСОБА_2 , дві з яких - наприкінці травня, одна 01 червня 2022 року об 11:00 год. Зазначав, що ним надано записи не всієї тривалості розмов, а частково.

Суд першої інстанції обгрунтовано визнав наданий позивачем аудіозапис телефонних розмов недопустимим доказом.

Статтею 31 Конституції України встановлено, що кожному гарантується таємниця, зокрема телефонних розмов. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

Також право на таємницю кореспонденції передбачено статтю 306 ЦК України, а саме: фізична особа має право на таємницю, зокрема телефонних розмов. Листи, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата.

Сторони не заперечують, що запис телефонної розмови було здійснено таємно, без згоди одного з її учасників. Проте відповідач заперечував щодо використання вказаного запису як доказу, оскільки аудіофайл складається з чотирьох частин, що може свідчити про вирізання частини розмов.

Одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 було, те що суд першої інстанції відхилив та не прийняв в якості доказу запис телефонних розмов, які могли б підтвердити вчинення тиску з боку ОСОБА_2 . Однак, повторного клопотання про дослідження вказаного доказу ОСОБА_1 та його адвокат в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не заявлявляли. Таке клопотання відсутнє і в апеляційній скарзі. Зазначене унеможливлює суд апеляційної інстанції самостійно досліджувати докази, які судом першої інстанції не досліджувались і в дослідженні яких судом було відмовлено.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 написав заяву на звільнення під тиском у зв`язку з невиконанням ним незаконного розпорядження щодо демонтажу самовільно побудованої господарської будівлі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до керівництва вищого рівня із заявами чи скаргами про примушування до виконання завідомо незаконних наказів.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача вказував, що ОСОБА_2 за своїми повноваженнями не може застосовувати заходи впливу на працівників чи звільняти їх.

В матеріалах справи відсутні докази, що під час підписання заяви про звільнення ОСОБА_1 перебував в особливому стані, який не дозволяв йому приймати зважені та раціональні рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про досягнення домовленості між працівником і роботодавцем про звільнення працівника за угодою сторін і доводи позивача такого висновку не спростовують.

Так, ОСОБА_1 , підписавши особисто заяву від 01 червня 2022 року, підтвердив свій намір про звільнення, а відповідач прийняв цю заяву і погодився на звільнення, видавши розпорядження №135-ос від 03 червня 2022 року.

Позивачем не спростовано доводи відповідача, що заяву про звільнення ним було подано в кінці робочого часу 01 червня 2022 року. Оскільки звільнення вимагало передачу матеріальних цінностей, а також проведення остаточного розрахунку з працівником, видача розпорядження про звільнення відбулася лише 03 червня 2022 року. Той факт, що видача розпорядження про звільнення відбулася через два дні від узгодженої між роботодавцем і працівником дати, не свідчить про досягнення згоди щодо анулювання заяви про звільнення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розпорядження про звільнення було видано заднім числом, жодними доказами не підтверджено.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №488/4536/19 стосуються саме застосування норм права, які регулюють порядок припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, як і в даній справі, отже відсутні підстави стверджувати про неправомірність застосування вказаних висновків Верховного Суду.

Доводи ОСОБА_1 про порушення, допущені судом першої інстанції, пов`язані із заявленими самовідводами, є безпідставними.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Саме з метою уникнення можливих сумнівів у сторін по справі, їх представників та сторонніх спостерігачів у неупередженості, об`єктивності і незалежності суддями Бобровицького районного суду Демченко Л.М., Кузюрою В.О., Бойко В.І. було заявлено самовідвід. В ухвалах про задоволення заяв про самовідводи суддями наведено мотиви їх заявлення, як то передбачено вимогами ч.3 ст.39 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати про безпідставність самовідводів.

У зв`язку з відсутністю після заявлених самовідводів потрібної кількості суддів для розподілу справи, що підтверджується протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 липня 2022 року, розпорядженням голови Бобровицького районного суду від 13 липня 2022 року справу було направлено на розгляд суду, найбільш територіально наближеного, а саме до Носівського районного суду Чернігівської області.

Суддя Носівського районного суду Чернігівської області Крупина А.О. заявив самовідвід у зв`язку із дружніми стосунками з секретарем Бобровицької міської ради (яка є відповідачем у справі) ОСОБА_3 , що є обставинами, які викличуть або можуть викликати в осіб, які беруть участь у справі, потенційний конфлікт інтересів та сумніви в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді справи.

Після задоволення самовідводу справу було передано до канцелярії Носівського районного суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2022 року призначення не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи. При цьому зазначено, що суддя Гридасова А.М. перебуває у тривалому відрядженні, суддя Киреєв О.В. у відпустці (а.с.90 т.1).

Розпорядженням в.о. голови Носівського районного суду від 28 липня 2022 року справу було передано на розгляд Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

Таким чином, припущення позивача, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, не знайшли свого підтвердження.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження здійснення тиску очільників міськради на суддів.

Також стороною позивача не надано доказів упередженого ставлення судді Ковальової Т.Г.

Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

Головуючий: Судді: