Провадження № 2/161/706/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судових засідань Октисюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим, -

В С Т А Н О В И В :

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 17.10.2013 він підписав заяву б/н , згідно якої отримав кредит у розмірі 8500 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Станом на 05 липня 2018 року у нього винила заборгованість в розмірі 98 562,80 гривень, з яких: 49458,28грн. тіло кредиту, 17731,32грн. відсотків за користування кредитом, 26203,54грн. нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина, 4669,66гривень процентна складова. У 2018 році банк звернувся до нього з позовом про стягнення даної заборгованості та рішенням Луцького міськрайонного судуВолинської області від 17 вересня 2019 року (справа № 161/14114/18) стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № б/н від 17 жовтня 2013 року в сумі 49458,28 грн. та 1762 грн. судових витрат, в стягненні 17731,32грн. відсотків за користування кредитом, 26203,54грн. пені, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина, 4669,66гривень процентна складова, судом відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року рішення залишено без змін.

На виконання рішення суду позивачем погашено вказану заборгованість, у зв`язку з чим посмтановою державного виконавця від 23 листопада 2021 року виконавче провадження № 63127649 закінчено на підставі п.9. ч.1 ст. 39 Закону України « Про виконавче провадження».

У подальшому йому стало відомо, що на картковому рахунку наявна заборгованість. На його звернення банком надано відповідь про те, що в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року відсутні будь-які приписи щодо списання заборгованості та припинення зобов`язань за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року.

Вказує, що рішення суду виконано, а тому жодних договірних відносин між ним та банком немає. Враховуючи викладене, просив визнати зобов`язання за кредитним договором б/н від 17 жовтня 2013 року припиненим.

Ухвалою судді від 19 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

28 вересня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, а також зменшити розмір витрат на правову допомогу.

Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій вказує, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у щорічній відпустці. Судом визнано неповажною причину неявки в судове засідання представника відповідача, оскільки 28 грудня 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, в якому вказував про неможливість явки в судове засідання у зв`язку з перебуванням у щорічній відпустці, при призначенні справи до розгляду судом було враховано зазначені в даному клопотанні дати зайнятості представника в інших судових процесах. У відповідності до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, належним чинмо повідомленого про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинитина користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року (справа № 459/1212/17) стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № б/н від 17 жовтня 2013 року в сумі 49458,28 грн. та 1762 грн. судових витрат, в стягненні 17731,32грн. відсотків за користування кредитом, 26203,54грн. пені, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина, 4669,66гривень процентна складова, судом відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року рішення залишено без змін.

Постановою державного виконавця від 23 листопада 2021 року закінчено виконавче провадження № 63127649 з виконання виконавчого листа № 161/14114/18 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 49458,28 грн. та 1762 грн. судових витрат на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з повним фактичним виконанням.

Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 05.08.2022, адресованій позивачу, у резолютивній частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року відсутні будь-які приписи щодо списання заборгованості та припинення зобов`язань за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року, а тому просить позивача здійснити погашення заборгованості перед банком.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`заний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року (справа № 161/14114/18) ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № б/н від 17 жовтня 2013 року в сумі 49458,28 грн. та 1762 грн. судових витрат. На виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 погасив заборгованість, у зв`язку з чим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, згідно з наданим банком витягом клієнта ОСОБА_1 за карткою НОМЕР_1 (договір № SAMDN 9601 від 17.10.2013) після звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості (справа № 4161/14114/18) та ухвалення судового рішення у цій справі, АТ КБ «ПриватБанк» продовжувало нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом та пеню.

Враховуючи наявність судового рішення у справі № 161/14114/18, дії банку щодо нарахування ОСОБА_1 процентів за користування кредитом та пені є неправомірними.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов"язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин, із моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року про стягнення заборгованості за кредитом, зобов`язання позивача за цим договором припинилися.

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що зобов`язання за кредитним договором б/н від 17 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», слід визнати припиненим.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача було подано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Полетило П.С., квитанція про оплату 5000 гривень згідно вказаного договору.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у розумінні якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, заява №19336/04, § 268).

Такий підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу узгоджується із позицією Верховного Суду, сформованій у справах №826/1216/16 від 27.06.2018, №755/9215/15-ц від 19.02.2020, №910/12876/19 від 07.07.2021, №753/15687/15-ц від 14.11.2018, №753/15683/15 від 26.09.2018, №910/3929/18 від 18.06.2019.

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у якій Верховний Суд зазначив, що право суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що підлягає розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони.

У відзиві на позовну заяву від 28 вересня 2022 року представник відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведені стороною позивача доводи на обґрунтування розміру витрат на правову допомогу, складність справи, час, затрачений адвокатом, та обсягом наданих ним послуг, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд прийшов до висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України « Про захист прав споживачів» тому з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором б/н від 17 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 ( три тисячі) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 1073 ( одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» , юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Дата складання повного тексту рішення 02 лютого 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк