КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/824/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, Міністерства охорони здоров`я України, ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року

встановив:

у листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати незаконним та скасувати Наказ Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (далі - НМУ імені О.О.Богомольця) № З-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О.О. Богомольця» від 05.09.2018, визнати незаконним та скасувати Наказ Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 04.10. 2018 № 28-з «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера НМУ імені О.О. Богомольця, стягнути з НМУ імені О.О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 6.10.2018 по день ухвалення рішення судом, стягнути солідарно з НМУ імені О.О. Богомольця Міністерства охорони здоров`я України та ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, та представника відповідачів - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 01.11.2016. Наказом №28-з від 04.10.2018 за підписом в.о. ректора НМУ імені О.О.Богомольця ОСОБА_2 її було звільнено з роботи за п.8 ч.1 ст.36 та п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважала незаконним, оскільки у ОСОБА_2 були відсутні повноваження та підстави виконувати обов`язки ректора, не доведено належними доказами її прогул в приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 34, у неї не було відібрано пояснень щодо причин відсутності на роботі, її не було ознайомлено з наказом про звільнення, не вручено його копію, не ознайомлено із записом в трудовій книжці. В зв`язку з цим просила визнати незаконним та скасувати наказ НМУ імені О.О.Богомольця № З-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О.О. Богомольця» від 05.09.2018, визнати незаконним та скасувати Наказ Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 04.10. 2018 № 28-з «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера НМУ імені О.О. Богомольця, стягнути з НМУ імені О.О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 6.10.2018 по день ухвалення рішення судом, стягнути солідарно з НМУ імені О.О. Богомольця Міністерства охорони здоров`я України та ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи було проведено у відповідності до вимог закону, а тому підстав для її поновлення на роботі немає.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

В ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника за обставин, коли працівник відсутній на роботі у особистих справах та не повідомив про такі обставини роботодавця.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач працювала посаді головного бухгалтера НМУ імені О.О. Богомольця з 01.11.2016 відповідно до наказу №1749-л від 18.10.2016.

ОСОБА_7 виконував обов`язки ректора НМУ імені О.О. Богомольця на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України № 42-о від 14 серпня 2018 року. ОСОБА_2 виконував обов`язки ректора на підставі наказу НМУ імені О.О. Богомольця № 25-з від 02.10.2018 та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 1639 від 07.09.2018 «Про деякі питання управління Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця».

Звільнення позивача за п.8 ч.1 ст.36 та п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП України відбулось за наказом відповідача НМУ імені О.О.Богомольця № 28-з від 4.10.2018. Наказом № 200-з від 24.10.2018 було внесено зміни до п.1 наказу № 28-з, а саме - дату звільнення 04.10.2018 змінено на 06.10.2018, відповідно до листка непрацездатності, виданого ОСОБА_1 .

Призначення на посаду головного бухгалтера ОСОБА_1 було погоджено Міністерством охорони здоров`я України згідно листа від 03.10.2016. Звільнення ОСОБА_1 з посади також було погоджено з Міністерством охорони здоров`я України згідно листа від 03.10.2018.

Згідно актів, які були складені працівниками НМУ імені ОСОБА_8 : ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , позивач була відсутня на робочому місці з 17.09.2018 по 04.10.2018.

Через відсутність позивача на роботі як головного бухгалтера, виконання її обов`язків було покладено на ОСОБА_13 .

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Посилання позивача на те, що у неї не було відібрано пояснень щодо поважності причин відсутності, є безпідставним, оскільки судом встановлено, що позивач була відсутня на робочому місці, що в свою чергу позбавило можливості відібрання пояснень.

Відповідач - НМУ ім. О.О. Богомольця листом від 30.11.2018 №120/9-720 повідомив позивача про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку із звільненням. В судовому засіданні встановлено, що з 17.09.2018 позивачка не з`являлася на роботі, заяви про направлення їй трудової книжки не направляла.

Позивач посилалась на те, що працювала за адресою м.Київ, проспект Перемоги, 34, на підставі Наказу НМУ ім. О.О. Богомольця № 488 від 14.09.2018. Дану обставину в судовому засіданні спростувала свідок ОСОБА_14 , яка в зв`язку з відсутністю позивача згідно наказу виконувала обов`язки головного бухгалтера. Вказувала що всі працівники бухгалтерії працювали за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача - ОСОБА_3 не змогла пояснити при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в які саме робочі дні у вересні 2018 року позивач працювала та які функції виконувала, посилаючись на те, що позивач не пам`ятає.

При зверненні до суду з позовом, позивач також не вказувала, в які саме робочі дні у вересні 2018 року вона виходила на роботу, та які службові обов`язки виконувала. Правова позиція представника позивача зводилась лише до того, що ОСОБА_1 не допускала прогулу в приміщенні університету за адресою: м. Київ, бул. Шевченка, 13.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що в наказі №28-з не було вказано, що позивачем здійснено прогул без поважних причин, наказ про звільнення позивача було видано неуповноваженою особою, позивача не було ознайомлено з наказом під розписку, не було видано копію наказу про звільнення, не ознайомлено із записом в трудову книжку, факт прогулу не підтверджується документально.

Заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування наказу НМУ ім. О.Богомольця від 05 вересня 2018 року №3-з «Про призначення виконуючим обов`язки ректора НМУ ім. О.О.Богомольця» за підписом ОСОБА_7 , відповідно до якого призначено виконуючим обов`язки ОСОБА_2 , позивач вказувала, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі №826/14303/18, було зупинено дію наказу МОЗ України №42-о «Про покладення обов`язків» від 14 серпня 2018 року на ОСОБА_7 . Тому позивач вважала, що всі дії ОСОБА_7 з 05.09.2018, і щодо призначення ОСОБА_2 виконувачем обов`язків ректора НМУ ім. О.О.Богомольця не спричиняють жодних юридичних наслідків. Відповідно і наказ №28-з за підписом ОСОБА_2 щодо її звільнення позивач вважає виданим неуповноваженою особою.

Зазначені доводи щодо повноважень ОСОБА_2 видавати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера не можуть бути підставою для скасування наказу та поновлення її на займаній посаді, оскільки питання щодо призначення працівників на посаду та звільнення віднесено до повноважень ректора університету або особи, яка тимчасово виконує його обов`язки.

Відповідно до п. 1 Розділу У Статуту НМУ імені О.О. Богомольця, затвердженого наказом МОЗ України від 27.07.2016 №771 ректор погоджує з МОЗ України призначення та звільнення головного бухгалтера.

Саме ОСОБА_2 виконував обов`язки ректора НМУ ім. О.О.Богомольця станом на 04 жовтня 2018 року, а тому видання наказу про звільнення ОСОБА_1 не свідчить про звільнення позивача з роботи неуповноваженою особою. Питання щодо законності призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки ректора не може бути предметом спору в даній справі, оскільки відповідно до ст. 15, 16 ЦПК України особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, а позивач такі вимоги не заявляла.

В наказі №28-з від 04.10.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера зазначено, що її звільнено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 та п. 1 ст. 41 КЗпП України. В даному випадку судом першої інстанції було правильно встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера були вчинені нею прогули за період з 17 вересня 2018 року. Акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місця були складені за період з 17 вересня по 04 жовтня 2018 року. Оскільки з 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 було видано листок тимчасової непрацездатності, наказом №200-з від 24.10.2018 були внесені зміни до п. 1 наказу №28-з, а саме щодо дати звільнення та замінено дату звільнення - 04.10.2018 на 06.10.2018.

Вказане також свідчить про те, що відповідачем було враховано поважність причин неявки позивача на роботу в період з 26.09.2018 по 04.10.2018.

Суд першої інстанції правильно застосував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 758/9164/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі

№ 554/9453/15-ц від 27 травня 2020 р. по справі № 750/5598/17.

Посилання апелянта на те, що у неї при звільненні не було відібрано пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, не може бути підставою для визнання її звільнення незаконним, оскільки позивач не довела, що була відсутня на роботі з 17 по 21 вересня 2018 року з поважних причин. Сам лише факт невідібрання таких пояснень при звільненні не може розглядатись як порушення процедури її звільнення, оскільки в день звільнення позивач присутня на робочому місці не була. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невиконання роботодавцем обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є беззаперечною підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Також не впливає на законність звільнення позивача з роботи посилання на факт ненадання в день звільнення для ознайомлення наказу про звільнення, невидачі його копії та не ознайомлення із записом в трудовій книжці.

Посилання позивача про те, що відповідно до наказу НМУ ім. О.О.Богомольця №488 від 14.09.2018 за підписом ОСОБА_15 її робоче місце знаходилось за адресою: АДРЕСА_2 , а не за адресою: АДРЕСА_1 , теж не може бути підставою для визнання її звільнення незаконним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представником позивача, про те, що ОСОБА_1 працювала з 17 вересня 2018 року в приміщенні морфологічного корпусу, розташованого по АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає недоведеними.

Як видно з наданих відповідачем доказів та показань свідка ОСОБА_14 через відсутність на роботі ОСОБА_1 з 17.09.2018 на неї наказом було покладено виконання обов`язків головного бухгалтера та виконувались такі обов`язки фактично.

З пояснень представника позивача, які були дані при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, правова позиція апелянта зводиться до того, що ОСОБА_1 не допускала прогулу в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, позивач як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі не вказала які саме свої службові обов`язки вона виконувала в період з 17 по 21, а також 24 та 25 вересня 2018 року та в зв`язку з чим адміністрації університету не було відомо про її присутність. Представник позивача посилалась лише на те, що ОСОБА_1 не пам`ятає цих подій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представник позивача ОСОБА_3 не могла вказати, в які саме дні у вересні 2018 року позивача перебувала у відпустці та виходила на роботу, а також вказала в апеляційній скарзі, що акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі були складені в період її перебування у відпустці.

Разом з тим, згідно наданої представником відповідача довідки, ОСОБА_1 працювала з 03.09 по 07.09.2018. З 10.09 по 16.09.2018 вона перебувала у відпустці, в зв`язку з чим виконання її обов`язків було покладено на ОСОБА_16 . З 26.09.2018 по 05.10.2018 ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатна, про що їй було видано листок непрацездатності серії АДХ №545942.

Оскільки судом першої інстанції не було встановлено підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, відсутні підстави для стягнення на її користь середнього заробітку та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді