Номер провадження: 22-ц/813/896/23
Справа № 509/2788/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»» на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

15 червня 2020 року, представник АТ «Ощадбанк», звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 08.04.2015 р. між ними в особі ТВБВ № 10015/0510 філії ООУ та відповідачем відповідно до заяви про приєднання № 1006269 від 04.02.2016 р. укладено договір комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), із змінами та доповненнями, викладеними у заяві про приєднання від 04.02.2018 р.

Позивач стверджує, що відповідно до п. 3.1 заяви про приєднання, відповідач беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на офіційному інтернет-сайті банку та складає з банком кредитний договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку.

В позові мається посилання на п.п. 6.1-6.5.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), якою передбачено, що клієнту надається кредит на споживчі потреби в національній валюті, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) на його картковий рахунок № НОМЕР_1 , змінений на НОМЕР_2 в сумі 10000 грн. з можливим подальшим збільшенням до 40000 грн. на строк 36 місяців з можливим продовженням на той самий строк. Строк кредиту (користування ним) встановлюється на відповідний період дії платіжної картки, при випуску якої на новий термін, кредит продовжується на строк дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає щомісячно 30% річних.

Позивач вказує, що відповідно до п. 6.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, підписанням цієї заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, клієнт погоджується на одержання кредиту та з умовами користування кредитом відповідно до умов договору, та підтверджує укладення між ним та банком кредитного договору.

Як йдеться у позові, банк повністю виконав свої договірні зобов`язання, надавши відповідачу кредит у виді відновлювальної кредитної лінії на платіжну картку в сумі 10000 грн. Однак, в порушення умов договору, відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 21.04.2020 р., у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 14478,52 грн., яка складається з : 9968,52 грн. основного боргу за кредитом, 3581,13 грн. процентів за користування кредитом, 10 грн. простроченої комісії за обслуговування карткового рахунку, 611,12 грн. пені, 137,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 103,85 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 66,25 грн. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, розрахунок яких наведений позивачами окремо і доданий до позову, які представник банку у позові, просив суд стягнути з відповідача та суму судового збору у розмірі 2102 грн. на користь банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року позов АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ООУ АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором 9968,52 грн. (основний борг по кредиту), 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 137,65 грн. та судовий збір у сумі 2102 грн. ;

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ООУ АТ «Ощадбанк» просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні відсотків, комісії, пені, 3% річних від прострочених процентів та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги АТ «Ощадбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 3581,13 грн., за комісією 10 грн., за пенею за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 311,12 грн., за 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 103,85 грн. та за сумою інфляційних витрат за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 66,25 грн., посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки всім доказам, зокрема підписаному відповідачем паспорту споживчого кредиту, у якому споживача повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредитної картки (процентна складова, наслідки прострочення виконання тощо). Паспорт споживчого кредиту позичальник підписав особисто. Оскільки сторони погодили тип процентної ставки, наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язання, розмір штрафу, підписавши паспорт споживчого кредиту, то скаржник вважає, що вимоги позову в цій частині є обґрунтованими.

Скаржник наголошує, що процентна ставка була погоджена позичальником під час укладення кредитного договору, про що зазначено у паспорті споживчого кредитування.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 21 грудня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується лише в частині не задоволених позовних вимог, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 08 квітня 2015 року між позивачем в особі ТВБВ № 10015/0510 філії ООУ та відповідачем відповідно до заяви про приєднання № 1006269 від 04.02.2016 р. укладено договір комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), із змінами та доповненнями, викладеними у заяві про приєднання від 04.02.2018 р. (а.с. 12-23).

Позивач стверджує, що відповідно до п. 3.1 заяви про приєднання, відповідачка беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на офіційному інтернет-сайті банку та складає з банком кредитний договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку.

В позові мається посилання на п.п. 6.1-6.5.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), якою передбачено, що клієнту надається кредит на споживчі потреби в національній валюті, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) на його картковий рахунок № НОМЕР_1 , змінений на НОМЕР_2 в сумі 10000 грн. з можливим подальшим збільшенням до 40000 грн. на строк 36 місяців з можливим продовженням на той самий строк. Строк кредиту (користування ним) встановлюється на відповідний період дії платіжної картки, при випуску якої на новий термін, кредит продовжується на строк дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає щомісячно 30% річних.

Позивач вказує, що відповідно до п. 6.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, підписанням цієї заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, клієнт погоджується на одержання кредиту та з умовами користування кредитом відповідно до умов договору, та підтверджує укладення між ним та банком кредитного договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що банк повністю виконав свої договірні зобов`язання, надавши відповідачу кредит у виді відновлювальної кредитної лінії на платіжну картку в сумі 10000 грн. Однак, в порушення умов договору, відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 21.04.2020 р., у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 14478,52 грн., яка складається з : 9968,52 грн. основного боргу за кредитом, 3581,13 грн. процентів за користування кредитом, 10 грн. простроченої комісії за обслуговування карткового рахунку, 611,12 грн. пені, 137,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 103,85 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 66,25 грн. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, розрахунок якої, був наданий позивачами до позову разом з виписками по рахунку відповідачки (а.с. 24-40,50-52).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір - укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми - є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивачі - АТ «Ощадбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку, в даному випадку відповідачка) - лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що в разі укладення кредитного договору - проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у вищевказаній заяві про приєднання № 493086916 без вказання дати підписання - процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, зокрема відповідачем - відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитом, комісію банку, пеню за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

Позивач АТ «Ощадбанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.04.2015 року, посилається на умови договору в редакції, яка на день підписання заяви про приєднання № 1006269, розміщена на інтернет-сайті банку www.oschadbank.ua та укладає з банком кредитний договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, як невід`ємної частини спірного договору, в якому визначені, в тому числі: період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, плата за послуги банку (комісія банку та винагороди), тарифи, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали позову - не містять підтверджень, що саме ці умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання № 1006269, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів, пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що роздруківка із веб-сайту позивача вказаного договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб - не може бути належним і допустимим доказом, з огляду на те, що вказаний доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачами при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03.07.2019 р. по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, що має місце і в даному випадку.

За таких обставин та без наданих документальних підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови, відповідальність у договорі, відсутність у заяві про приєднання домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, комісії банку, тарифи банку, наданий банком договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб - не можуть розцінюватися судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що надана позивачем форма заяви про приєднання, з огляду на її мінливий характер - не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальниці про приєднання, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» або «Універсальна Голд» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи - не містять особистого підпису відповідачки (позичальниці), тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору б/н, укладеного між сторонами 08.04.2015 року, шляхом підписання вищевказаної заяви-приєднання.

Аналогічно і в даній справі має місце відсутність підпису позичальника в договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщеного на сайті банку.

Отже, у суду дійсно були відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді: ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів), за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також комісії банку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що необхідно відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за комісією банку в сумі 10 грн., процентів за користування кредитом 3581,13 грн., суми пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в сумі 611,12 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в сумі 103,85 грн., суми інфляційних втрат за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в сумі 66,25 грн. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачам у заяві про приєднання, яка не є в розумінні Закону складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування, а також через відсутність подібної санкції (відповідальності) відповідача по її сплаті позивачам в заяві про приєднання.

З наданих позивачем доказів, суд першої інстанції не міг дійти висновку про правильність і достовірність розрахунку заборгованості відповідача перед Банком.

Окрім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов в цій частині необхідно залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, в якому відповідач особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»» залишити без задоволення.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк