Провадження № 22-ц/812/1391/23 Головуючий суду першої інстанції Селіщева Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2023 року м. Миколаїв Справа № 488/3488/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди.

Доводи позову обґрунтовано тим, що постановою БАВ № 252883 від 08 лютого 2023 року, складеною поліцейським патрульної поліції взводу 2 роти 1 батальйону № 3 в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції сержантом поліції Коцюбою А.В., позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУАП, та накладено штраф у розмірі 20 400 грн.

Згідно з постановою, 08 лютого 2023 року о 14.20 год. він керував транспортним засобом марки Opel модель Vectra, реєстраційний номер НОМЕР_1 в Корабельному районі м. Миколаєва по проспекту Корабелів, при цьому був позбавлений права керування транспортними засобами за судовим рішенням від 07 вересня 2022 року. Він оскаржив дії працівників поліції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, звернувшись з позовом до суду.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2023 року позов було задоволено, а постанову скасовано із закриттям справи про адміністративне правопорушення. Судом було встановлено безпідставність та незаконність оскаржуваної постанови, винесеної посадовою особою Управляння патрульної поліції.

Неправомірні дії посадової особи щодо винесення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, яка в подальшому була скасована судом із закриттям провадження у справі, є підставою для відшкодування йому моральної шкоди за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності.

Моральна шкода полягає в його душевних стражданнях через неправомірне винесення відносно нього постанови, що в свою чергу призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, звичайного життєвого укладу, погіршення стосунків з оточуючими людьми, зневірі в органах поліції України, порушенні загального стану здоров`я, втрату сну, апетиту і необхідністю витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 19 206.58 грн із розрахунку 6 700 (мінімальна заробітна плата) х 2 міс. 26 днів (період притягнення його до адміністративної відповідальності з 08 лютого по 16 травня 2023 року).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд дійшов до висновку, що позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди посадовою особою патрульної поліції, а також доказів того, що дії цієї посадової особи були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на нього службових обов`язків.

При цьому сам по собі факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, на думку суду, не є достатнім та беззаперечним доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

До того ж, сам по собі факт скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, про які судом зазначено вище. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що його негативні емоції, спричинені безпідставним притягненням його до адміністративної відповідальності, досягли рівня душевних страждань, приниження чи викликали зниження його авторитету в суспільстві.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування всіх обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції мав би під час ухвалення свого рішення застосувати положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який прямо передбачає обов`язок держави відшкодовувати громадянинові моральну шкоду незалежно від вини своїх посадових осіб, у випадку у т.ч. незаконного накладення штрафу та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Постанова поліцейського у справі про порушення ПДР, як і постанова районного суду, є виконавчим документом, який підлягає виконанню шляхом стягнення певної суми штрафу з рахунків особи, що є явним негативним наслідком , що викликає душевні страждання.

Також сам по собі факт незаконного і безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності завідомо не винуватої особи, з вини поліцейського, вже сама по собі викликає у будь-якого громадянина поза розумними сумнівами певні душевні страждання, адже навряд чи знайдеться особа, яка б була у захваті від незаконного притягнення до будь-якої відповідальності.

Крім того, ОСОБА_1 являючись багатодітним батьком отримав певні душевні страждання від позбавлення можливості бути вільним у використанні своїх коштів на благо своїх дітей, що виникло внаслідок явно незаконних дій поліцейського.

Від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що постанова про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 була складена працівником Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції.

У статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено перелік органів, оперативні підрозділи яких можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України про Національну поліцію, Положення про Департамент патрульної поліції Національної поліції України та відповідно Управління патрульної поліції в Миколаївській області не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування.

Виходячи із вищенаведеного, посилання ОСОБА_1 на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стосовно відшкодування моральної шкоди є помилковим та таким, що не підлягає застосуванню в даному випадку.

Відшкодування моральної шкоди на підставі частини 1 статті 1176 ЦК України і Закону № 266/94-ВР здійснюється лише у разі закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Застосування в даному правовому випадку норм статей 1167, 1174 ЦК України, за відсутності доведення позивачем заподіяння йому моральних страждань органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, бо саме вони і ніхто інший виступають суб`єктами відповідних правовідносин згідно вказаних статей, є помилковим та недоречним.

Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Інших доказів порушення прав і законних інтересів ОСОБА_1 надано не було, а отже, і не потребує захисту у судовому порядку.

Оскільки заподіяння моральної шкоди є основним предметом доказування у даній справі, а співробітник, що виніс постанову про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 , не має відношення до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а також, відсутність заподіяння шкоди, як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки, застосування правових норм та доказів, на які посилається апелянт, до даних правовідносин є неможливим та є підставою для відмови у задоволенні позову.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від Державної казначейської служби України не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що постановою серії БАВ 252883 від 08 лютого 2023 року, винесеною поліцейським патрульної поліції взводу 2 роти 1 батальйону № 3 в Миколаївській області ДПП сержантом поліції Коцюба А.В., позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП. Вказаною постановою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн.

Позивач не погодився із притягненням його до адміністративної відповідальності і оскаржив дану постанову до суду.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2023 року (справа № 488/385/23) було скасовано постанову серії БАВ 252883 від 08 лютого 2023 року, а справу про адміністративне правопорушення було закрито. Підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення суд першої інстанції визнав відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статей 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)».

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а тому такі обставини відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для компенсації ОСОБА_1 моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (частина 2 статті 13 Закону № 266/94-ВР).

Апеляційний суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, потрібно виходити із засад розумності та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Наведеними нормами закону установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

При цьому апеляційний суд не погоджується з обрахуванням позивачем розміру моральної шкоди з посиланням на приписи Закону № 266/94-ВР виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць, оскільки таке обрахування розміру моральної шкоди із застосуванням мінімального розміру заробітної плати застосовується відповідно до частини 3 статті 13 зазначеного Закону у випадку перебування особи під слідством чи судом, проте за обставинами справи, що переглядається, такі обставини не встановлені.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приймає до уваги обставини справи, ступінь моральних переживань позивача з приводу неправомірних дій працівника патрульної поліції Департаменту патрульної поліції, та вважає, що достатньою компенсацією позивачу за спричинену моральну шкоду буде 2 000 грн.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Отже, шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права , що призвело до неправильного вирішення спору.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без належного застосування норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права, тому це рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в у сіх судових інстанціях, а тому витрати по сплаті судового збору при поданні позову та за подачу апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 26 грудня 2023 року.