Справа № 201/16/22
Провадження № 2/201/362/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

представника позивача Путрова А.В.

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 січня 2022 року надійшла позовна заява Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, в якій позивач просив суд:

?Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1074 від 19.05.2017, укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), номер запису про право власності - 20496188 від 19.05.2017 (індексний номер рішення про державну реєстрацію речових прав - 35275429 від 19.05.2017).

?Витребувати від ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради () нежитлове приміщення №110, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 ).

?Стягнути солідарно з відповідачів на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у сумі 21 399,40 грн. (реквізити отримувача: 49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, р/р UА0000291 в ДКСУ в м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час здійснення конституційних повноважень Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено факт безпідставного набуття речових прав на нежитлове приміщення №110 загальною площею 128,3кв.м., що розташоване у будинку АДРЕСА_2 та яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Незважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у липні 2017 року, Дніпровською міською радою до цього часу не вжито заходів, направлених на повернення нежитлового приміщення до комунальної власності.

Про безпідставне набуття речових прав на нежитлове приміщення №110 загальною площею 128,3кв.м., що розташоване у будинку АДРЕСА_2 повідомлялось Дніпровську міську раду. Скеровувавались листи від 29.06.2021 № 04/52-2893 вих-21, від 02.08.2021 № 04/52-3706 вих-21, від 23.11.2021 № 04/52-6206 вих-21, за яким отримано відповідь від 21.07.2021 № 7/11-1717 про те, що нежитлове приміщення у приватну власність не передавалось та від 10.08.2021 №7/11-2049, від 03.12.2021 №7/11-3155, що на дату надання відповіді заходи, спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з вибуттям із комунальної власності спірного майна не вживались.

Крім того, 27.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000183 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.4 ст. 358 КК України, за фактом безпідставного набуття фізичними особами права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення №110 площею 128,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Бредихіна А.Л. від 20.03.2019 Дніпровську міську раду залучено у якості потерпілого по даному кримінальному провадженню. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Таким чином, Дніпровська міська рада з березня 2019 року була обізнана про порушення прав територіальної громади, у тому числі шляхом вчинення кримінального правопорушення, проте належних ефективних заходів для поновлення порушених прав вжито не було.

Обізнаність міської ради про встановлені окружною прокуратурою обставини незаконного набуття речових прав на нерухоме майно комунальної власності, достатній час для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звертається з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи з інформацією щодо порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному набутті речових прав на нерухоме майно комунальної власності.

Однак, Дніпровська міська рада, як власник комунального майна,

була обізнана про факт безпідставного проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення №110 загальною площею 128,3кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , проте належних заходів, направлених на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача, скасування незаконної державної реєстрації права власності та повернення об`єкта нерухомого майна у комунальну власність до цього часу не вжито.

Так, у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра перебуває житловий будинок літ. А-9, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до інформації Дніпровської міської ради (лист №7/11-1717 від 21.07.2021), у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади м.Дніпра міститься запис про житловий будинок літ. А-9 (по АДРЕСА_2 ); балансоутримувачем якого є Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району. Згідно з рішенням міської ради від 20 травня 2020 №58/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-14» ДМР будинок літ. А-9 по АДРЕСА_2 передано на баланс Комунального підприємства КП «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради. Окрім того, міською радою повідомлено, що за вищезазначеною адресою об`єкти комунального майна не відчужувались та договори купівлі-продажу не укладались.

В той же час, 19 травня 2017за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомості комунальної форми власності, а саме: нежитлове приміщення №110 площею 128,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101). Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35275429 від 19.05.2017 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В.

Правовою підставою реєстрації речового права за ОСОБА_4 стало укладення договору купівлі-продажу №1074 від 19 травня 2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який стверджував про своє право приватної власності на об`єкт на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12січня 2001 Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська на підставі наказу №68 від 14 травня 1993.

Разом із тим, прокуратурою встановлено, що нежитлове приміщення №110 площею 128,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) належить до комунальної власності та органом приватизації у приватну власність ніколи не передавалося.

Вказане підтверджується інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №10-11-01647 від 12.03.2019, інформацією комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, що міститься у вилученій органами досудового розслідування інвентаризаційній справі №18331, іншими документами, зібраними у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000183.

Відповідно до матеріалів нотаріальної справи №02-04 ОСОБА_3 надав для підтвердження свого права власності на спірне нерухоме майно свідоцтво про право власності від 12 січня 2001, видане Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська, згідно з наказом від 14 травня 1993 №68 та зареєстроване КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книзі №IX за №86.

Проте, згідно відомостей, отриманих з КП «ДМБТІ» ДОР, житловий будинок АДРЕСА_2 , в який увійшло приміщення № 110 , належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Відповідно до інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №10-11-01647 від 12.03.2019, за пошуком у інформаційно-пошуковій підсистемі «Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації обліковується господарськими організаціями або залишилося після ліквідації підприємств та організацій» інформаційно-пошукової системи «Етап», що веде Регіональне відділення, багатоквартирний будинок, розташований по АДРЕСА_2 , передано до комунальної власності у 2006 році.

У матеріалах інвентаризаційної справи №18331, вилученої у КП «ДМБТІ» ДОР на підставі ухвали слідчого-судді, знаходиться довідка-характеристика від 22 травня 1996, що надавалась для продажу приміщення №110; відомості стосовно використання довідки відсутні, перереєстрація права власності на приміщення №110 площею 128,3 кв.м. не проводилась.

Будь-яких рішень з приводу відчуження вказаного виробничого приміщення її власником - Дніпровською міською радою, у встановленому законом порядку не приймалося.

Таким чином, за відсутності правових підстав, ОСОБА_4 набув право власності на нерухоме майно, а саме: приміщення АДРЕСА_1 , що порушило право власності на це майно держави в особі Дніпровської міської ради.

Зазначені обставини підтверджуються вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.08.2020 у справі №204/2170/19, що набрав законної сили 01.10.2020.

Отже, судовим рішенням у іншій справі за участю тих самих осіб, яке набрало законної сили, встановлено, що нежитлове приміщення, що є предметом даного позову, вибуло із комунальної власності незаконно, злочинним шляхом, всупереч встановленому законом порядку.

На даний час, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником виробничого приміщення АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1074 від 19 травня 2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В.

Отже, правовстановлюючим документом, на підставі якого видано свідоцтво на право власності є розпорядження органу приватизації, яке і повинно визнаватися недійсним у разі його наявності.

Оскільки розпорядження органу приватизації, не приймалось, нежитлове приміщення №110 по АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_3 не передавалась, у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. були відсутні підстави для посвідчення договору купівлі-продажу № 1074 від 19.05.2017 та реєстрації права власності за ОСОБА_4 , проте вимоги законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про нотаріат» з метою запобіганню безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно виконано не було.

Тому позивач пославшись на ст. 215 ЦК України просив визнати договір купівлі продажу від 19 травня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним та на підставі ст. 387 ЦК України витребувати у ОСОБА_4 спірне майно (а.с. 1-26).

22 вересня 2022 року на електрону адресу суду та через канцелярію суду надійшли заяви представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про визнання позовних вимог та розгляду справи за їх відсутності (а.с. 177, 180).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с. 28).

17 січня 2022 року ухвалою судді позовну заяву Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна повернуто позивачу (а.с.30-33).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 64-72) .

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22 квітня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с. 77).

27 квітня 2022 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху (а.с. 78).

Ухвалою суду від 24 травня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна (а.с. 167-168).

22 вересня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 187-188).

В судовому засіданні прокурор та представник Дніпровської міської ради підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні .

Фактичні обставини встановленні судом

У комунальній власності територіальної громади міста Дніпра перебуває житловий будинок літ. А-9, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, відповідно до інформації Дніпровської міської ради (лист №7/11-1717 від 21.07.2021), у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади м.Дніпра міститься запис про житловий будинок літ. А-9 (по АДРЕСА_2 ); балансоутримувачем якого є Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району. Згідно з рішенням міської ради від 20.05.2020 №58/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-14» ДМР будинок літ. А-9 по АДРЕСА_2 передано на баланс Комунального підприємства КП «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради. Окрім того, міського радою повідомлено, що за вищезазначеною адресою об`єкти комунального майна не відчужувались та договори купівлі-продажу не укладались (а.с. 131).

В той же час, 19 травня 2017за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомості комунальної форми власності, а саме: нежитлове приміщення №110 площею 128,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101)(а.с. 126-127).

Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35275429 від 19.05.2017 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В.

Правовою підставою реєстрації речового права за ОСОБА_4 стало укладення договору купівлі-продажу №1074 від 19.05.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який стверджував про своє право приватної власності на об`єкт на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.01.2001 Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська на підставі наказу №68 від 14.05.1993.

Так, нежитлове приміщення №110 площею 128,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) належить до комунальної власності та органом приватизації у приватну власність ніколи не передавалося.

Вказане підтверджується інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №10-11-01647 від 12.03.2019, інформацією комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, що міститься у вилученій органами досудового розслідування інвентаризаційній справі №18331, іншими документами, зібраними у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000183.

Відповідно до матеріалів нотаріальної справи №02-04 ОСОБА_3 надав для підтвердження свого права власності на спірне нерухоме майно свідоцтво про право власності від 12.01.2001, видане Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська, згідно з наказом від 14.05.1993 №68 та зареєстроване КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книзі №IX за №86.

Проте, згідно відомостей, отриманих з КП «ДМБТІ» ДОР, житловий будинок АДРЕСА_2 , в який увійшло приміщення № 110 , належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Відповідно до інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №10-11-01647 від 12.03.2019, за пошуком у інформаційно-пошуковій підсистемі «Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації обліковується господарськими організаціями або залишилося після ліквідації підприємств та організацій» інформаційно-пошукової системи «Етап», що веде Регіональне відділення, багатоквартирний будинок, розташований по АДРЕСА_2 , передано до комунальної власності у 2006 році.

У матеріалах інвентаризаційної справи №18331, вилученої у КП «ДМБТІ» ДОР на підставі ухвали слідчого-судді, знаходиться довідка-характеристика від 22.05.1996, що надавалась для продажу приміщення №110; відомості стосовно використання довідки відсутні, перереєстрація права власності на приміщення №110 площею 128,3 кв.м. не проводилась.

Будь-яких рішень з приводу відчуження вказаного виробничого приміщення її власником - Дніпровською міською радою, у встановленому законом порядку не приймалося.

Таким чином, за відсутності правових підстав, ОСОБА_4 набув право власності на нерухоме майно, а саме: приміщення АДРЕСА_1 , що порушило право власності на це майно держави в особі Дніпровської міської ради.

Зазначені обставини підтверджуються вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.08.2020 у справі №204/2170/19, що набрав законної сили 01.10.2020.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, судовим рішенням у іншій справі за участю тих самих осіб, яке набрало законної сили, встановлено, що нежитлове приміщення, що є предметом даного позову, вибуло із комунальної власності незаконно, злочинним шляхом, всупереч встановленому законом порядку.

У зв`язку із невжиттям Дніпровською міською радою, як уповноваженим органом своєчасних та ефективних заходів для поновлення порушених інтересів, з такою вимогою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається прокурор.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

У даній цивільній справі керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся із позовними вимогами в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), N 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, N 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина перша та друга статті 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частина друга та третя статті 143 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин як держава та територіальні громади, відповідно, і їх інтереси. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

Положення абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

У пунктах 6.41.-6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: "у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду./

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18.

Отже, прокурор, подаючи позов, мав обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на вищевикладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу, який має відповідні повноваження щодо вчинення дій, направлених на захист прав та охоронюваних законом інтересів, про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд має дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Наведену правову позицію Верховним Судом, зокрема, викладено в постанові від 25.02.2021 у справі № 910/261/20.

З огляду на те, що Дніпровською міською радою, як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, протягом тривалого часу, понад два з половиною роки, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно, даний позов пред`явлено окружною прокуратурою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Набуття права власності на об`єкти комунальної власності, їх використання без належних на те правових підстав позбавляє у законний спосіб реалізувати конституційні функції органів місцевого самоврядування, призводить до порушення інтересів територіальної громади міста.

Таким чином, в контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи з інформацією щодо порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному набутті речових прав на нерухоме майно комунальної власності.

Дніпровська міська рада, як власник комунального майна, була обізнана про факт безпідставного проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення №110 загальною площею 128,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , проте належних заходів, направлених на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача, скасування незаконної державної реєстрації права власності та повернення об`єкта нерухомого майна у комунальну власність до цього часу не вжито.

Нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у липні 2017 року, проте, Дніпровською міською радою до цього часу не було вжито заходів, направлених на повернення нежитлового приміщення до комунальної власності.

Про безпідставне набуття речових прав на нежитлове приміщення №110 загальною площею 128,3 кв.м., що розташоване у будинку АДРЕСА_2 , окружна прокуратура повідомляла Дніпровську міську раду листами від 29.06.2021 № 04/52-2893 вих-21 за яким отримано відповідь від 21.07.2021 № 7/11-1717 про те, що нежитлове приміщення у приватну власність не передавалось та від 02.08.2021 № 04/52-3706 вих-21, від 23.11.2021 № 04/52-6206 вих-21 за якими листами від 10.08.2021 №7/11-2049 та від 03.12.2021 №7/11-3155 Дніпровською міською радою повідомлено, що на дату надання відповіді заходи, спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку із вибуттям із комунальної власності спірного майна не вживались.

Крім того, 27.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000183 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.4 ст. 358 КК України, за фактом безпідставного набуття фізичними особами права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення №110 площею 128,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Бредихіна А.Л. від 20.03.2019 Дніпровську міську раду залучено у якості потерпілого у даному кримінальному провадженні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Таким чином, Дніпровська міська рада з березня 2019 року була обізнана про порушення прав територіальної громади, у тому числі шляхом вчинення кримінального правопорушення, проте, до теперішнього часу, тобто протягом майже двох з половиною років, належних ефективних заходів для поновлення порушених прав вжито не було.

Обізнаність міської ради про встановлені окружною прокуратурою обставини незаконного набуття речових прав на нерухоме майно комунальної власності, достатній час (понад два з половиною роки) для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звернувся з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що прокурором при зверненні до суду було виконано вимоги, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо доведення факту усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого органу щодо нездійснення захисту інтересів держави та повідомлено Дніпровську міську раду про стверджуване порушення інтересів держави з наданням розумного строку для самостійного звернення до суду з позовом. Прокурором було надано належні та допустимі докази, невиконання Дніпровською міською радою та її уповноваженими органами своїх функції на захист інтересів держави у сфері комунальної власності.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Стаття 316 ЦК України, регламентує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення статті 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до частини першої статті 24 ГК України управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 657 ЦПК України договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчитається батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

За п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно із ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.

Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що виник спір з приводу незаконного відчуження комунальної власності та повернення нерухомого майна належному власнику.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що для застосування того чи іншого способу захисту, суд має встановити характер спірних правовідносин, права та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та факт їх порушення відповідачами.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

До того ж суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Отже спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з тим, що органом приватизації розпорядження на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не приймалось, у власність ОСОБА_3 не передавалось, а тому у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. були відсутні підстави для посвідчення договору купівлі - продажу № 1074 від 19 травня 2017 року та реєстрації права власності за ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати рішення міської ради «Про внесення змін до рішення «Про затвердження переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації» про включення нежилого приміщення (підвалу), розташованого в багатоквартирному будинку, до переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації шляхом викупу, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення шляхом викупу, укладений між фізичною особою-підприємцем та Управлінням майна комунальної власності міської ради, та зобов`язати покупця усунути перешкоди у користуванні спірним допоміжним приміщенням загального користування шляхом його звільнення, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони зазначають.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18.

Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, від 11.02.2015 у справі№ 6-1цс15, від 29.06.2016 у справі № 6-1376цс16, Верховним Судом у постановах від 03.07.2019 у справі № 128/2526/16-ц, від 26.05.2020 у справі №569/11322/17, від 06.10.2021 у справі № 205/5579/19.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Отже, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Спірне нежитлове приміщення є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і органом приватизації у приватну власність не передавалося, вибуло із власності територіальної громади поза її волею, а тому ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірне нежитлове приміщення на користь третіх осіб

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду

від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.03.2020 у справі № 910/8965/18, від 24.03.2020 у справі № 200/9962/17.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і майном .

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Sporrong and Lonnroth v. Sweden (Спорронг і Льоннрот проти Швеції) від 23 вересня 1982 року, James and others v. the United Kingdom (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства) від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, The former king of Greece and others v. Greece (Колишній король Греції та інші проти Греції) від 23 листопада 2000 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі The former king of Greece and others v. Greece (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі Трегубенко проти України).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип належного урядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу належного урядування оцінюється одночасно з додержанням принципу пропорційності , при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини. Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Так, згідно зі ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України, право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав.

Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст. 16 ЦК України).

Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Незаконне позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих ст. 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту.

Витребування спірного нежитлового приміщення відновить порушене право Дніпровської міської ради.

Враховуючи незаконність реєстрації права власності на нерухоме майно, яке вибуло з володіння власника в особі Дніпровської міської ради поза її волею, вбачається послідовним та обґрунтованим одночасне вирішення питання у позовному порядку щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1074 від 19.05.2017 та витребування до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1074 від 19.05.2017, укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), номер запису про право власності - 20496188 від 19.05.2017 (індексний номер рішення про державну реєстрацію речових прав - 35275429 від 19.05.2017).

Витребувати від ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради () нежитлове приміщення №110, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 ).

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь прокуратури Дніпропетровської області (: 49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, р/р UА0000291 в ДКСУ в м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) сплачений судовий збір в розмірі 10 699, 7 грн. з кожного .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03 лютого 2023 року

Суддя С.О. Демидова