Ухвала

04 січня 2023 року

м. Київ

справа № 761/30872/20

провадження № 61-13271ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (далі - ДІФКУ), третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що працювала у ДІФКУ з вересня 2016 року та займала посади: референта, начальника секретаріату, начальника відділу інноваційних проектів, начальника відділу інтелектуальної власності та винахідництва, начальника відділу стратегії та комунікації. Наказом від 11 листопада 2019 року № 102-к її переведено на посаду заступника голови правління ДІФКУ. З 18 лютого 2020 року в. о. голови правління ДІФКУ призначений ОСОБА_2 . Фактично з наступного дня після свого призначення ОСОБА_2 вимагав, щоб вона звільнилась. Вона відмовилась добровільно звільнитися, на що ОСОБА_2 пригрозив їй, що звільнить її за своєї ініціативо, як роботодавця. ОСОБА_2 почав вимагати у неї надати йому документи щодо діяльності ДІФКУ, які не повинні зберігатись у неї, про що вона і повідомила ОСОБА_2 проте, останній вимагав у неї відновити вказані документи. Наказом ДІФКУ від 15 червня 2020 року № 49-к/тр їй оголошена догана за порушення трудової дисципліни. У зв`язку з незаконністю наказу від 15 червня 2020 року № 49-к/тр, вона у липні 2020 року звернулась до суду з позовом про визнання цього наказу незаконним та його скасування.

Зазначала, що з 25 червня 2020 року по 26 серпня 2020 року перебувала на лікарняному: з 25 червня 2020 року по 12 серпня 2020 року у зв`язку із хворобою, а з 12 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року у зв`язку з хворобою доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що 26 серпня 2020 року отримала на поштовому відділенні лист, в якому знаходився наказ від 19 серпня 2020 року №83-к/тр про припинення з нею трудового договору, відповідно до якого вона була звільнена відповідачем 19 серпня 2020 року з посади заступника голови правління на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У наказі зазначені підстави звільнення: рішення правління ДІФКУ від 26 червня 2020 року № 32, рішення правління ДІФКУ від 18 серпня 2020 року № 48 та лист погодження Мінекономіки від 25 червня 2020 року №2202-15/39700-08.

Вважала, що зазначені документи їй не надавалися для ознайомлення, підстави звільнення з посади їй не були відомі, не зазначені вони і в наказі про припинення трудового договору.

Ураховуючи викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ ДІФКУ 19 серпня 2020 року №83-к/тр про припинення трудового договору; поновити її на посаді заступника голови правління ДІФКУ з 20 серпня 2020 року; стягнути з ДІФКУ на свою користь допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до листків непрацездатності серії АДШ № 406445 з 06 липня 2020 року по 26 липня 2020 року у розмірі 4 614,95 грн; стягнути з ДІФКУ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року по день ухвалення судом рішення; стягнути з ДІФКУ на свою користь 150 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; допустити до негайного виконання рішення суду в частині її поновлення на посаді заступника голови правління ДІФКУ та стягнення з ДІФКУ на її користь середнього заробітку за місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ДІФКУ від 19 серпня 2020 року № 83-к/тр про припинення трудового договору. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника голови правління ДІФКУ з 20 серпня 2020 року. Стягнуто з ДІФКУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року по 16 листопада 2021 року у розмірі 524 398,87 грн. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмолено.

Визнаючи незаконним та скасовуючи наказ ДІФКУ від 19 серпня 2020 року № 83-к/тр про припинення трудового договору та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді заступника голови правління ДІФКУ з 20 серпня 2020 року, суди виходили з того те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДІФКУ про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани скасовано наказ в. о. голови правління ДІФКУ від 15 червня 2020 року № 49-к/тр про притягнення до дисциплінарного відповідальності із накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Вказані обставини виключають можливість застосування до позивачки положень пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП, оскільки відсутня систематичність невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також те, що до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, суди виходили з основного розрахунку заробітної плати позивачки за останні два місяці її роботи перед звільненням (травень та червень 2020 року) відповідно до наданої відповідачем довідки за період з січня 2020 року по липень 2020 року та дійшли висновку, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 1 686,17 грн, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки за період з 20 серпня 2020 року по 16 листопада 2021 року становить 524 398,87 грн. Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, суди виходили з того, що внаслідок незаконного звільнення позиваки відповідачем їй завдано моральну шкоду, так як в її житті відбулися зміни, що призвели до негативних наслідків і вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушеного права на працю.

29 грудня 2022 року ДІФКУ звернулося до Верховного Суду (через систему «Електронний суд») з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак