Провадження №22-ц/812/1412/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи цивільну справу №489/2662/23 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 26 жовтня 2023 року, повний текст якого складений 06 листопада 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» про стягнення страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого, належного сину загиблої, страхового відшкодування понесених витрат на поховання загиблої,

у с т а н о в и в :

У червні 2023 р. ОСОБА_1 через свого представника Ієговську А.О. звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» (далі - ПрАТ СК«САЛАМАНДРА», Товариство) про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 14:50 год. в Миколаївській області на автодорозі Н-11 із сполученням «Миколаїв - Дніпро» в районі села Воскресенське відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «Peugeot 107», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , допустив зіткнення із автомобілем «Daewoo Lanos», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля «Daewoo Lanos», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень померла. Позивач є сином загиблої і у зв`язку зі смертю матері йому спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у заподіяній моральній шкоді, а також йому завдано шкоди у зв`язку із втратою годувальника та понесені витрати на поховання. Станом на дату настання ДТП відповідальність водія марки «Peugeot 107», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , за шкоду, спричинену майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ СК«САЛАМАНДРА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №205862622, який діяв на момент настання ДТП станом на ІНФОРМАЦІЯ_2. За фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000175 за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 30 грудня 2022 року прокурор Миколаївської обласної прокуратури виніс постанову про закриття кримінального провадження №0000175 від 23 липня 2022 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , стосовно якого зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з його смертю. На дату подачі позовної заяви у представника позивача були відсутні будь-які докази, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. До складу сім`ї загиблої ОСОБА_5 входить її син - позивач у даній справі, а батько, мати та чоловік ОСОБА_5 померли. Тому загальний розмір страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди становить 78000 грн. (6500,00 грн. х 12). Крім того, позивач є особою, який за життя свої матері був на її утриманні та мав право на утримання, оскільки є інвалідом І групи з 2012 року, а тому підпадає під дію пункту 3 частини 1 статті 1200 ЦК України. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Мінімально гарантований законом розмір страхового відшкодування, пов`язаний зі смертю потерпілого, що належить позивачу, становить 234000 грн. (6500,00 грн. х 36). Оскільки загальний ліміт страхового відшкодування заподіяної шкоди життю за полісом №205862622 становить 260000 грн., враховуючи вимоги позивача (відшкодування моральної шкоди та понесених витрат на поховання), розмір страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого, становить 109660 грн. (260000 грн. - 78000 грн. - 72340 грн.). Також, позивач поніс витрати на поховання матері у розмірі 72340 грн., що підтверджується товарним чеком від 25 липня 2022 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача: 78000 грн. - страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди; 109660 грн. - мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого, належного сину загиблої; 72340 грн. - страхового відшкодування понесених витрат на поховання загиблої.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ПрАТ СК«САЛАМАНДРА» зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами витрати на поховання ОСОБА_5 . Так, ОСОБА_1 надав товарний чек від 25 липня 2022 року на суму 72340 грн. без будь-якої деталізації переліку наданих послуг та їх вартості. Однак, до позову не додано: договір-замовлення на надання ритуальних послуг та/або на організацію та проведення поховання; відомості про тарифи щодо оплати таких послуг та предметів ритуальної належності; документи, що підтверджують право зазначеної в товарному чеку особи на надання ритуальних послуг та її статус як суб`єкта господарювання. Крім того, відповідач вважає, що наданими позивачем доказами не підтверджується факт перебування позивача на утриманні у загиблої ОСОБА_5 , а відтак - у позивача відсутнє право на отримання страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника. ОСОБА_1 отримує пенсію та забезпечується державою джерелом до існування в розмірі, що відповідає встановленому законом прожитковому мінімуму. Тому позивач, маючи гарантоване державою право на пенсію, має самостійні засоби до існування, окремі від тих, що, можливо, надавались загиблою ОСОБА_5 . До позовної заяви позивачем не додано документів, які б посвідчували наявність у ОСОБА_5 на день смерті страхового стажу, що в свою чергу, не підтверджує її статус «годувальника». Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Відповідач зазначає, що додані до позовної заяви матеріали спростовують твердження позивача щодо його перебування на утриманні у загиблої ОСОБА_5 . Також, відповідач зазначає, що поданню позову про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника має передувати розгляд справи в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме - встановлення факту перебування на утриманні. Таким чином, відсутність рішення суду про встановлення факту перебування позивача на утриманні у ОСОБА_5 свідчить про передчасність подання позову до ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» та недоведеність позовних вимог в цілому.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 78000 грн., а також судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. на користь держави.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого, належного сину загиблої, та відшкодування понесених витрат на поховання загиблої.

Рішення суду щодо задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що смерть ОСОБА_5 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди, тому з ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», яка була на день ДТП страховиком винної у пригоді особи, на користь сина загиблої ОСОБА_5 - ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода, яка заподіяна позивачу, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку зі смертю його матері ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що він перебував на утриманні загиблої ОСОБА_5 , оскільки ним не надано до суду будь-яких доказів того, що допомога, яка надавалась загиблою, була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування (не надано доказів того, що загибла взагалі надавала таку допомогу позивачу, а якщо і надавала, то у суду відсутні відомості про її розмір, систематичність). Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблою ОСОБА_5 не може свідчити про перебування позивача на її утриманні. Крім того, позивач не звертався до суду із заявою про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблої ОСОБА_5 , а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого, належного сину загиблої.

Стосовно стягнення витрат на поховання матері позивача, суд вважав, що позивачем подано до суду копію товарного чеку про сплату 72340,00 грн. за ритуальні товари та послуги ритуального призначення без конкретизації, які саме товари та послуги були надані позивачеві. У зв`язку з цим суд не може встановити, чи всі надані позивачеві ритуальні товари та послуги ритуального призначення відносяться до таких, що підлягають відшкодуванню та є витратами на поховання (зокрема, чи не входить у вище зазначену суму проведення поминального обіду, організація якого може охоплюватися поняттям «послуги ритуального призначення», але проводиться після поховання та не відноситься до витрат на поховання).

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Ієговська А.О. вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить рішення суду в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спеціальним законом не визначено чіткого переліку, які саме документи мають бути надані потерпілою особою для отримання страхового відшкодування понесених витрат на поховання загиблого внаслідок ДТП, а лише вказано - документ, який підтверджує витрати на поховання. Позивач поніс витрати на поховання матері у розмірі 72340 грн., що підтверджується товарним чеком від 25 липня 2022 року. Документи, що запитує в інформаційному листі відповідач у представника позивача, та про які зазначає у відзиві - не передбачені спеціальним Законом. Так, представник позивач вказує, що позиція суду першої інстанції відповідає нормам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і жодним чином не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не поширюються на правовідносини що виникли із завдання шкоди, а виключно визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулюють порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Отже, основною метою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є врегулювання надання соціальних пільг та виплат за рахунок бюджетних коштів. Тоді як основною метою обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Крім того, Ієговська А.О. зазначає, що позиція суду першої інстанції абсолютно суперечить діючій правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц (провадження №61- 33638св18), про те, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником. В матеріалах справи знаходиться докази, які підтверджують проживання позивача разом із загиблою матір`ю. Щодо доводів суду першої інстанції про доходи позивача, які перевищують прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, в апеляційній скарзі зазначається, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19), під час встановлення того, чи потребує особа матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання особою доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що така особа не потребує матеріальної допомоги. Відповідач не є органом пенсійного забезпечення, а є страховою компанією, який зобов`язаний виконувати взяті на себе зобов`язання щодо забезпечення отримання відшкодування потерпілим внаслідок ДТП в межах страхового ліміту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду від 26 жовтня 2023 року - без мін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції з посиланням на положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та положення інших нормативно-правових актів, врахувавши висновки Верховного Суду, дійшов законних та обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з ПрАТ «СК «Саламандра» витрат на поховання та в частині стягнення страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Крім того, відповідач зазначає, що суть та зміст апеляційної скарги зводиться виключно до особистої незгоди позивача з розміром страхового відшкодування та з винесеним судом першої інстанції рішенням, що без належного на те обґрунтування, не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення по справі.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, а тому предметом апеляційного перегляду не було.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в оскаржуваній частині відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 21, 28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 14:50 год. в Миколаївській області на автодорозі Н-11 із сполученням «Миколаїв - Дніпро» в районі села Воскресенське відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «Peugeot 107», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , допустив зіткнення із автомобілем «Daewoo Lanos», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок даної ДТП водії обох транспортних засобів та пасажир автомобіля «Daewoo Lanos», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень померли.

За фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000175 за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Згідно з копії постанови від 30 грудня 2022 року прокурор Миколаївської обласної прокуратури закрив кримінального провадження № 0000175, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2022 року, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , стосовно якого зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з його смертю (а.с.16-19).

Станом на дату настання ДТП відповідальність водія марки «Peugeot 107», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , за шкоду, спричинену майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ СК«САЛАМАНДРА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №205862622, який діяв на момент настання ДТП (а.с. 20).

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Плата Верховного Суду у пунктах 187.1, 187.2 постанови від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 виснувала, що Припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини.

За змістом частини першої статті 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців), наприклад, транспортних засобів (унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі. Встановлення неправомірності діяння кожного з цих власників (володільців) достатньо для покладення на них солідарного обов`язку з відшкодування третім особам шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. Такий обов`язок не залежить від вини осіб, які спільно неправомірними діяннями завдали шкоди.

Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування відповідно до статті 980 ЦК України можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

У статті 3 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ПрАТ СК«САЛАМАНДРА» у справі, яка переглядається, не спростовував висновків органу досудового розслідування та прокурора щодо вини у вчиненні ДТП саме водія застрахованого цим страховиком транспортного засобу

З огляду на наведені положенні закону та правові висновки Верховного Суду, оскільки у ДТП, яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_2 за участі застрахованого у відповідача транспортного засобу та внаслідок виключно винних дій водія цього транспортного засобу, загинула ОСОБА_5 , ця пригода є страховим випадком, що є підставою для вирішення питання щодо відшкодування за рахунок страховика шкоди, завданої смертю потерпілої особи.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 та із заявами про виплату страхового відшкодування після смерті своєї матері потерпілої ОСОБА_5 (а.с. 34-38).

Відповідно до копії інформаційного листа ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» від 14 вересня 2022 року страховиком по суті питання страхового відшкодування ОСОБА_1 не розглянуто (а.с. 40-41).

Відповідно до пунктів 9.1, 9.4 статті 9 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

Пунктом 27.2 статті 27 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності.

Тлумачення вказаних положень закону свідчить про те, що пункт 27.2 статті 27 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV за способом викладення змісту є відсилочним, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Як визначено частиною 2 статті 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Обґрунтовуючи свою вимогу про стягнення з відповідача відшкодування шкоди, заподіяної смертю внаслідок ДТП потерпілої ОСОБА_5 , позивач посилався на те, що він є особою з інвалідністю першої групи та перебував на утриманні потерпілої, яка є його матір`ю.

Відмовляючи у стягненні відшкодування зазначеної шкоди, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено те, що він перебував на утриманні загиблої ОСОБА_5 , оскільки не надано суду будь-яких доказів того, що допомога, яка надавалась загиблою була для ОСОБА_1 постійним і основним джерелом засобів до існування (не надано доказів того, що загибла взагалі надавала таку допомогу позивачу, а якщо і надавала, то в суду відсутні відомості про її розмір, систематичність), а сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблою не може свідчити про перебування позивача на її утриманні. Крім того, позивач не звертався до суду із заявою про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні в загиблої ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає такий висновок суду хибним.

Так, згідно копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА від 972871 від 13 лютого 2012 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю групи перша «Б» безстроково, потребує періодично сторонньої допомоги (а.с.31).

ОСОБА_1 отримував та отримує державну соціальну допомогу як особа з інвалідністю І групи в розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність (зокрема, за липень 2022 року він отримав 2027 грн.) (а.с. 54).

Відповідно до витягу з реєстру територіальних громад міста Миколаєва №16.27-3 від 02 червня 2023 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с. 47).

Згідно копії довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №1400-0402-8/30877 від 08 вересня 2022 року ОСОБА_5 отримувала пенсію за віком, розмір якої за липень 2022 року становив 5115 грн. 05 коп. (а.с. 32).

Аналіз положень статті 1200 ЦК України дає підстави для висновку, що до осіб, які мають у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди 1) непрацездатні особи, які були на його утриманні; 2) непрацездатні особи, які мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Відмовляючи у стягненні шкоди, завданої смертю матері позивача, суд виходив з недоведеністю ним факту перебування на утриманні загиблої.

Між тим, суд не оцінив, чи мав право ОСОБА_1 на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання.

В силу положень статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Тобто обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дочку, сина виникає за умови їх непрацездатності та якщо вони потребують матеріальної допомоги, а батьки можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до статті 1 Закону України від 09 липня 20003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є непрацездатною особою, не надав оцінки вищенаведеним доказам і дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з підстав отримання позивачем пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, оскільки саме по собі отримання пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, не свідчить про відсутність потреби у матеріальній допомозі.

При цьому суд надав оцінку доказам лише у контексті з`ясування питання, чи перебував позивач на утриманні ОСОБА_5 на момент ЇЇ смерті, проте відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, провадження № 61-33638св18; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц, провадження № 61-20355св19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, провадження № 61-320св20, від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20, провадження № 61-7108св21, які судом першої інстанції безпідставно не враховано.

Апеляційний суд вважає, що при оцінці, чи потребує повнолітній непрацездатний син (дочка) матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання ним (нею) доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що син (дочка) не потребують матеріальної допомоги.

Так, як встановив суд, позивач є особою з інвалідністю 1 групи, тобто є непрацездатним, потребує періодичної сторонньої допомоги, медикаментозного, амбулаторного, стаціонарного лікування (а.с. 31).

Крім того, розмір пенсії, яку отримувала за життя його мати, більш ніж удвічі перевищував розмір отримуваної ним як особи з інвалідністю І групи державної соціальної допомоги.

Наведене доводить, що ОСОБА_1 потребував матеріальної допомоги, а його мати могла йому її надавати.

Тому колегія суддів вважає доведеним, що відповідно до критеріїв статті 198 СК України ОСОБА_7 на день смерті внаслідок ДТП мала обов`язок утримувати позивача та приймає в цій частині аргументи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про відмову у стягненні на його користь відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, та відхиляє відповідні заперечення відзиву на апеляційну скаргу.

При цьому колегія суддів зауважує про помилковість доводу суду першої інстанції та відзиву відповідача на апеляційну скаргу щодо необхідності попереднього встановлення позивачем факту перебування на утриманні потерпілої від ДТП особи.

Так, згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами першою, другою та четвертою статті 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Оскільки у справі, яка розглядається, встановлення факту перебування позивача на утриманні його матері пов`язано із вирішенням спору, який виник зі страховиком з приводу виплату страхового відшкодування, відсутні підстави для встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Щодо розміру такого відшкодування, колегія суддів виходить з наступного.

Виходячи з положень пункту 27.2 статті 27 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV мінімально гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , становить 234000 грн. (36 х 6500 грн. (мінімальна заробітна плата у місячному розмірі на день настання страхового випадку).

ОСОБА_1 просив про стягнення з відповідача страхового відшкодування, пов`язаного за смертю потерпілої в розмірі 109660 грн., тому з урахуванням вимог частини 1 статті 13, частини 6 статті 367 ЦПК України, саме така сума підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на поховання матері позивача - потерпілої ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з його висновком про відмову в цій частині позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати (частина перша статті 1201 ЦК України).

Згідно пункту 27.4 статті 27 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Тобто як положення ЦК України, так і положення спеціального закону покладають на страховика обов`язок з відшкодування особі, яка здійснила поховання потерпілого та спорудження надгробного пам`ятника, пов`язані із цим витрати.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідача 72340 грн. витрат, які він поніс на поховання своєї матері ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 2 Закону України від 10 липня 2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Виходячи зі змісту цієї норми права, витратами на поховання є лише ті, що безпосередньо пов`язані із заходами, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Тоді як інші витрати, до прикладу на проведення поминального обіду тощо, які проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання.

На підтвердження здійснених витрат на поховання ОСОБА_7 позивач надав фотокопію товарного чека від 25 липня 2022 року, виданого ПП ОСОБА_8 (а.с. 33), на придбання ОСОБА_1 ритуальних товарів та послуг ритуального призначення на поховання ОСОБА_7 на суму 72340 грн. Однак цей доказ будь-якого переліку придбаних товарів та послуг ритуального призначення не містить, що не дозволяє з впевненістю зробити висновок, стосовно того, чи усі ці витрати були здійснені саме на поховання ОСОБА_7 відповідно до наведених вимог Закону України від 10 липня 2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу».

Тому висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні заявлених позивачем витрат на поховання є правильним через недоведеність цих вимог.

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги в частині заперечення такого висновку суду, оскільки позивачем не виконано вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України та не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження переліку та вартості витрат на поховання матері.

Оскільки при ухваленні рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого у страховому випадку, суд першої інстанції дав належну оцінку не усім обставинам справи, помилково застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, рішення суду в силу вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно в цій частині скасувати, прийняти нове рішення про задоволення таких вимог, тоді як відсутні підстави для скасування рішення суду в іншій оскаржуваній частині.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду в частині змінено, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.

Відповідно до частин 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із судового збору.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок та розміри сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон).

Відповідно до положень підпунктів 1, 6 пункту 1 частини 2 статті 4 цього Закону позивач при поданні позовної заяви мав сплатити 1 відсоток ціни позову, що становить 2600 грн., а при поданні апеляційної скарги з урахуванням оскарження рішення в частині відмови у стягненні 182000 грн. (70% від заявлених вимог) - 2730 грн.

Позивач на підставі пунктів 2, 9 часини 1 статті 5 Закону звільнений від сплати судового збору, тому його при звернення до судів не сплачував.

Внаслідок ухвалення апеляційним судом рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та задоволення частково позовних вимог судом першої інстанції позовні вимоги задоволено на суму 187660 грн., що становить 72,18% від заявлених вимог, тому з відповідача слід пропорційно стягнути в дохід держави судовий збір за вирішення справи судом першої інстанції, що становить 1876 грн.68 коп.

За розгляд справи судом апеляційної інстанції у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, внаслідок чого стягнення з відповідача було збільшено на 109660 грн., що становить 60,25% від заявлених у скарзі вимог (109660 грн.:182000 грн.х100%), необхідно стягнути з відповідача в дохід держави 1644 грн. 83 коп. (2730 грн. х 60,25% грн.) судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

Позов про стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» (), на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 109660 грн. страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягненні витрат на поховання залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» () в дохід держави 3521 грн. 51 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 26 грудня 2023 року