ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/424/22 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/1720/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2023 року, по справі № 638/424/22 ,за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2019 року о 13 год. 50 хв. в м. Харків на перехресті вул. Клочківської та Бурсацький узвіз ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Lanos TF69Y реєстраційний номер НОМЕР_1 , при подачі сигналу світлофору, що дозволяє рух, не надав дорогу автомобілю Hyundai Tucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , який закінчував рух через перехрестя та допустив з ним зіткнення. Внаслідок ДТП належний позивачу автомобіль Hyundai Tucson реєстраційний номер НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, та позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Зазначає, що наведені обставини підтверджуються постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.07.2019, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.08.2019 у справі 638/1694/19, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач з метою відшкодування збитків звернувся до АТ «СК «Мега-Гарант», де на момент ДТП у ОСОБА_1 був укладений договір цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Листом №21-01/2 від 21.01.2020 АТ «СК «Мега-Гарант» відмовила у відшкодуванні матеріальної шкоди на підставі того, що у судовому порядку винуватість ОСОБА_1 не була належним чином встановлена. Позивач вважає, що закриття провадження через сплив строків притягнення до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення не є реабілітуючою обставиною та не свідчить про відсутність події ДТП, що не перешкоджає учасникам ДТП вирішувати питання відшкодування матеріальної шкоди. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення була проведена судова авто технічна експертиза у ХНДІСЕ ім.Засл. проф. Бокаріуса.

Згідно висновку експерта від 14.06.2019, зокрема, дії водія автомобіля ДЕУ ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.10.1,16.5 ПДР України і знаходились з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Згідно звіту №54/09/19 вартість відновлювального ремонту склала 102183,47 грн., а вартість матеріального збитку складає 46697,97 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з АТ "СК "Мега-гарант" на користь позивача матеріальну шкоду у якості страхового відшкодування у розмірі 46697,97 грн.; стягнути з ОСОБА_1 різницю між розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 55485,50 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2023 року було задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у якості страхового відшкодування в розмірі 46697 грн. 97 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 55485 грн. 50 коп.

Стягнуто в рівних частках з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1021 грн. 85 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати у частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 у частині стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 55485 грн. 50 коп.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та зробив висновки що не відповідають фактичним обставинам у справі. А саме суд помилково вважав, що ОСОБА_1 є винуватцем ДТП. Провадження про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП було закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. У зв`язку з тим, що вину ОСОБА_1 судом не встановлено, то і відшкодування шкоди в поряду регресу не повинно відбуватися за рахунок ОСОБА_1 .

Вказав, що відповідно до правового висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.

Зазначає, що судом першої, інстанції проігноровано те, що вимоги позовної заяви є недоведеними належними та допустимими доказами. Зокрема, доданий до позовної заяви звіт № 54/09/199 від 15.02.2019 року про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Hyundai Tucson, д/н НОМЕР_2 виконаний фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не є висновком відповідної судової автотоварознавчої експертизи. Крім цього, обстеження пошкоджень автомобіля позивача проведено без участі апелянта або його представників та без попередження оцінювача про відповідну кримінальну відповідальність. Позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для покладення на відповідача відповідальності за шкоду, що завдана майну внаслідок ДТП у зазначеному в позовній заяві розмірі. Це узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду по справі справа № 199/4320/17, провадження №61-162с18 від 28.03.2018 року. Провадження, яке було закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, суди, з урахуванням вимог статей 58-61 ЦІК України у( редакції, чинній на момент прийняття рішень), статей 1167, 1187 ЦК України, вказує на відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТПІ, з відповідача.

Зауважує, що слід звернути увагу на неврахування судом попередньої інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18, провадження № 61-4879св21 про те, що висновки експертів, які не відповідають вимогам законодавства України, не є належними доказами у справі, що підтверджують розмір майнових збитків.

Вважає, що в наданому звіті міститься інформація яка не відповідає дійсності, а саме експертом було навмисно завищено вартість відновлювального ремонту автотранспортного засобу та суму матеріального збитку. Більш того, так як апелянт не був присутній при проведенні експертом огляду автомобіля позивача, а тому був позбавлений можливості проконтролювати сам процес, та особисто переконатися у розмірі механічних пошкоджень автомобіля та звірити у подальшому з викладеним у звіті, так як автомобіль позивача може мати інші пошкодження, не пов`язані з ДТП. Зі згаданого вище звіту середня ринкова вартість автомобіля позивача до його пошкодження становила 196 580, 00 грн., а вартість матеріального збитку - 46 697, 97 грн. На думку відповідача, з доданих фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 пошкоджень автомобіля позивача, така вартість пошкоджень є вкрай сумнівною, адже з матеріалів не вбачається, щоб такі пошкодження складали майже чверть вартості автомобіля. А тому, на переконання відповідача вартість матеріального збитку повинна бути набагато нижча

Зауважує, що ліміт відповідальності ОСОБА_1 за завдану майну шкоду 100 000 грн., що повністю покриває визначений у даному випадку розмір страхового відшкодування.

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказав, що звіт №54/09/19 про оцінку вартості відновлювального ремонту виконаний згідно із положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 та відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності, що встановлені положеннями процесуального закону.

Зазначив, що посилання апелянта на те, що обстеження пошкоджень автомобіля проведено без його участі не спростовують правильність висновків звіту. Відповідач приймав участь у суді першої інстанції, користувався професійною правовою допомогою, подавав до суду процесуальні документи. У разі незгоди із розрахованою оцінювачем вартістю відновлювального ремонту мав можливість її оскаржити, заявивши клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи або надавши інші докази завданої позивачу шкоди. Проте відповідач цього не зробив. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.05.2019р. по справі 522/538/17 та від 03.09.20 і 8р. по справі 464/1937/16-ц.

Зауважив, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.07.2019р. залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.08.2019р. у справі № 638/1694/19 щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Проте закінчення на момент розгляду 'справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної, відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Відповідачем не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП.

Зазначає, що посилання апелянта на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 199/4320/17 є недоречним оскільки такий висновок здійснений судом за обставин коли провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, тоді як в даному випадку провадження закрито з нереабілітуючих підстав - на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП. в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691-цс 15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те. що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постановах від 22 квітня 2021 р. у справі № 759/7787/18, від 11 серпня 2021р. у справі №554/8473/19. від 21 липня 2021р. у справі №757/33065/18-ц. Таким чином аргументи відповідача, що весь завданий збиток повністю покривається АТ «СК «Мега-гарант» - необгрунтовані, оскільки частина збитку, яка полягає у застосуванні зносу, не входить до страхового відшкодування і не відшкодовується страховиком. Тобто суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача ОСОБА_1 різницю між вартістю відновлювального ремонту і страховим відшкодуванням у розмірі 55485,50грн.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 виклав заперечення аналогічні доводам апеляційної скарги.

Вказав, що відповідно до ст. 979 п. 3 ч. 1 ст. 980, ст. ст. 999,1 194 ЦПК України, п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування", ст. ст. З, 5, п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів N 167820117 від 31.01.19 р. (далі - поліс) страховик взяв на себе обов`язок відповідальності у межах страхових сум, що за цим полісом складає 100 000 грн. відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілої особи, а у даному випадку - позивачеві. Лише після цього відповідач - винуватець ДТП - може набути обов`язку відшкодувати позивачеві різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Між тим, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Рішення оскаржено в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , тому в іншій частині не переглядається.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ДТП неправомірні дії відповідача ОСОБА_1 призвели до завдання позивачу матеріальних збитків, тому з відповідача ОСОБА_1 стягнуто суму вартості відновлювального ремонту в розмірі 55485,50 грн. (102183,47 грн. 46697,97 грн).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 1194 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1)шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2)за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля Hyundai Tucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

17 січня 2019 року о 13 год. 50 хв. в м. Харків на перехресті вул.Клочківської та Бурсацький узвіз ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Lanos TF69Y реєстраційний номер НОМЕР_1 , при подачі сигналу світлофору, що дозволяє рух, не надав дорогу автомобілю Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який закінчував рух через перехрестя та допустив з ним зіткнення . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.07.2019, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.08.2019 у справі 638/1694/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень.

Згідно звіту №54/09/19 вартість відновлювального ремонту склала 102183,47 грн., а вартість матеріального збитку складає 46697,97 грн.

Транспортний засіб Daewoo Lanos TF69Y реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент ДТП був застрахований в АТ «СК «Мега-Гарант". З метою відшкодування збитків позивач звернувся до АТ «СК «Мега-Гарант», де на момент ДТП у ОСОБА_1 був укладений договір цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Листом №21-01/2 від 21.01.2020 АТ «СК «Мега-Гарант» відмовила у відшкодуванні матеріальної шкоди з підстав не встановлення у судовому порядку вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП.

Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Статтею 221 КУпАП встановлено, що постанови у справах про адміністративні правопорушення щодо порушень правил дорожнього руху приймаються суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відтак, така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 916/2586/18, від 16.04.2019 у справі № 927/623/18, від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16).

Відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її скоєння не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами.

Відсутність в матеріалах справи постанови суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 124 КУпАП не може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку/злочину (зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.07.2018 у справі № 910/20412/16).

Розглядаючи питання доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні 17 січня 2019 року дорожньо-транспортної пригоди, суд виходить з того, що відсутність в матеріалах справи постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 124 КУпАП не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного правопорушення.

Згідно до висновку судової авто технічної експертизи від 14.06.2019, яка була проведена під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у ХНДІСЕ ім.Засл.проф. Бокаріуса, вбачається, що дії водія автомобіля ДЕУ ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.10.1,16.5 ПДР України і знаходились з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням ДТП (а.с.39).

Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо доводів ОСОБА_1 про розмір відшкодування, визначений на замовленням позивача відповідно до звіту, то судова колегія виходить з такого.

Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Наданий позивачем висновок складено судовим експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність (а.с.36 на зв.).

За змістом ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на кожну із сторін.

Враховуючи, що звіт №54/0919 про оцінку матеріального збитку від 15 лютого 2019 року, складений ФОП ОСОБА_3 (сертифікат № 965/18 від 11 грудня 2018 року Фонду державного майна України) відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами), та на думку колегії суддів, саме відповідач мав надати докази на спростування висновку щодо розміру заподіяних збитків, зазначеного у звіті №54/0919, чого останнім зроблено не було.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заявляв клопотання про призначення судової експертизи.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданого висновка експерта, не спростував визначений розмір матеріального збитку та вартість транспортного засобу після ДТП, а отже не довів, що такий визначено експертним дослідженням неправильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_1 не встановлена, а тому у останнього не виникло обов`язку з відшкодування шкоди не є обґрунтованими тому що закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в настанні ДТП.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 335/8507/16-ц, відповідно до якої закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Застосування пункту 7 статті 247 КУпАП можливе виключно у випадку наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення. Натомість, у разі відсутності вини особи в скоєнні ДТП провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, колегія суддів, відхиливши доводи апелянта, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП не свідчить про відсутність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Крім того, частиною 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до змісту вказаної норм обов`язок доведення відсутності свої вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, тобто відповідача.

Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 645/6088/18 (провадження № 61-8502св21) зазначив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Між тим, жодних належних і допустимих доказів відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відповідачем надано не було.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхиляє відповідні доводи апелянта з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 353/274/14-ц.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

З наведеного вбачається, що обов`язком страховика є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу і за обставин даної справи у страховика відповідача (за договором між страховими компаніями у страховика позивача) не виникло обов`язку щодо повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності.

Різниця між виплаченою позивачу страховиком відповідача сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, зумовлена законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, зокрема, врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

Тому саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Схожі висновки, містить ряд постанов Верховного Суду, зокрема, постанова ВС від 15 жовтня 2020 року (справа №755/7666/19, провадження №61-10010св20), а також постанова ВС від 16 лютого 2022 року у справі №709/370/20.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що неправомірні дії відповідача ОСОБА_1 призвели до завдання позивачу матеріальних збитків, а тому з нього необхідно стягнути суму вартості відновлювального ремонту в розмірі 55485,50 грн. (102183,47 грн. 46697,97 грн).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2023 року в оскаржуваній частині- залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.