Головуючий у І інстанції Косенко А.В.
Провадження №22-ц/824/570/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Макарівського районного суду Київської областіз позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, оформлений у вигляді письмової розписки, наданої 02.11.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що попередніми судовими рішеннями, а саме: рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі №672/1471/17 від 11.12.2017 року, рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі №672/1130/19 від 16.01.2020 року, постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08.02.2018 року у справі № 672/1471/17 року, постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.04.2020 року у справі №672/1130/19 року, встановлені певні преюдиційні факти, а саме існування між сторонами договірних відносин щодо укладеного та не виконаного договору купівлі-продажу саджанців малини.

Позивач у позові посилався на те, що в усіх попередніх рішеннях судів не досліджувалися обставини укладення договору купівлі-продажу, його істотних умов, які вимагаються законом, а лише констатувався факт існування зобов`язань між сторонами, які виникли з договору купівлі-продажу, при цьому не надавалася оцінка договору (розписці) з точки зору його недійсності внаслідок неукладеності.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки доказів того, що сторонами ставилися вимоги до конкретних умов, які не відображені у договорі (розписці), не існує і сторонами про таке не зазначалося, належить враховувати істотні умови договору купівлі-продажу (розписки), передбачені ст. 655 ЦК України.

Виходячи із названої вище норми, якщо врахувати попередні, чинні судові рішення про відсутність між сторонами відносин позики та існування між ними відносин з приводу купівлі-продажу товару (саджанців малини), то відповідно для договору купівлі-продажу істотними, щонайменше є три умови: 1) найменування товару; 2) його кількість; 3) його ціна.

Якщо проаналізувати договір купівлі-продажу (розписку), то у ній є лише одна умова - ціна, інших, щонайменше двох - немає, тому, на думку позивача, договір купівлі-продажу є неукладеним, що додатково свідчить про те, що жодне із вказаних вище судових рішень не відповідає принципу «Верховенства права», бо якщо сказати, що то договір позики, то це не так, а якщо договір купівлі-продажу, то він взагалі не укладений, як і будуть неукладеними усі інші правочини, які навіть не передбачені законом, але за своїм змістом не суперечать йому, оскільки у розписці не зазначено ні предмету зобов`язання, ні обов`язку щось конкретно зробити, ні назви товару, а лише зазначено дату у словосполученні «у сумі 49 тис.грн. зобов`язуюсь до 01.05.2017 р.».

Таким чином, договір купівлі-продажу від 02.11.2016 року (розписка) не відповідає вимогам ч. 1 ст. 628, ст.ст. 638, 655 ЦК України, що є підставою визнання його недійсним через неукладеність в силу вимог ч.ч. 1, 3 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. Також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7 000 грн. 00 коп. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 12 000 грн. 00 коп.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на допущені судом порушення норм процесуального права, зокрема в частині строків відкриття провадження, оскількине зважаючи на вимоги ч.1 ст. 187 ЦПК України, замість вирішення питання про відкриття провадження у справі протягом 5-ти днів з дня надходження заяви, ухвала про відкриття провадження від 08.02.2021 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень з`явилася лише 01.04.2021, тобто за спливом 113 днів.

Крім того, позивач не погоджується з висновками суду про те, що між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору купівлі-продажу, які передбачено законом, а тому договір з цих підстав є неукладеним і повинен бути визнаний судом недійсним як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить усіх істотних умов, наявність яких є обов`язковою для договорів купівлі-продажу в силу вказівки закону.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ярош В.Ю. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі №672/1130/19 від 16.01.2020 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.04.2020 року у справі №672/1130/19 року, було встановлено преюдиційний факт того, що 02 листопада 2016 року між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу саджанців малини, згідно якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 7 000 саджанців малини на суму 49 000,00 грн. ОСОБА_1 прийняв товар та зобов`язався сплатити його вартість до 01 травня 2017 року. На підтвердження цієї домовленості 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про повернення боргу до 01 травня 2017 року.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1471/17 від 11.12.2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08.02.2018 року, відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, оскільки суди прийшли до висновку, що між сторонами склались правовідносини не з приводу договору позики, а з приводу купівлі-продажу із відстроченням платежу.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що між сторонами відбувся договір купівлі-продажу, за яким продавець передав покупцеві товар, а останній його не оплатив і не пред`явив до продавця будь-яких вимог щодо якості товару, зміни чи розірвання зазначеного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 673, 688 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі - продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Відповідно до ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі продажу.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивач у своєму позові порушив питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року через його неукладеність у зв`язку із невідповідністю форми та змісту договору вимогам закону.

Разом з тим, дане питання було предметом судової перевірки при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та моральної шкоди, в рамках якої судами було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в усній формі, факт укладення якого підтверджується, в тому числі, розпискою ОСОБА_1 . У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 обов`язку по оплаті придбаного ним товару, судом з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 49 000 грн. боргу за договором купівлі-продажу та на підставі ст. 625 ЦК України 10 231,62 грн. індексу інфляції та 1 470,00 грн. 3% річних.

Таким чином, зважаючи на те, що судами встановлено факт укладення між сторонами 02 листопада 2016 року договору купівлі-продажу та факт невиконання ОСОБА_1 , як покупцем, обов`язку по оплаті придбаного товару, посилання останнього за таких обставин на неукладеність договору у зв`язку із відсутністю у ньому істотних умов є безпідставними та необґрунтованими.

Інших, передбачених законом підстав, для визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, позивач у позові не наводить.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: