Дата документу 20.12.2023 Справа № 323/811/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/811/21 Пр. № 22-ц/807/2104/23 Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л.В. Повний текст рішення складено 19.09.2023 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі Банк) про захист прав споживачів та стягнення безпідставно списаних коштів, процентів за їх користування, інфляційних витрат та 3% річних, припинення договорів про надання банківських послуг та скасування нарахованих штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-5), якій у подальшому уточнила (а.с. 82-83) ) та в якому просила: - стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 28280,98 грн. з них: = безпідставно списані грошові кошти 23158,94 грн., = проценти за користування ними в розмірі облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2020 року по 18 жовтня 2021 року 1749,05 грн., = втрати від інфляції в розмірі 2469,80 грн. та три проценти річних 903,19 грн., штрафні санкції у сумі 432,99 грн.; - припинити (розірвати) договори про надання банківських послуг SAMDN6229 від 07.05.2013 року, SAMDN6008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC6 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем; - зобов`язати Банк скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку НОМЕР_3 за договором SAMDN6008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN6229 від 07.05.2013 року), - стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що нею, 16.02.2012 року було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та оформила на своє ім`я дебетову особову картку.

У 2019 році Банк звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості у сумі 83284,28 грн., яка складається з: 1799,93 грн. тіло кредиту, 77042,24 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 500,00 грн. штраф фіксована складова, 3942,11 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року (справа № 323/3182/19 провадження № 2/323/707/19) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було стягнуто 1799,93 грн. та частково суму судового збору у розмірі 41,49 грн., які були зараховані на рахунок АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 29.10.2020 року, тобто станом на дату подання цього позову рішення суду нею було виконано в повному обсязі, будь-яка заборгованість відсутня. Однак починаючи з 2019 року та протягом всього розгляду справи у суді АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в незаконний спосіб та без жодного розпорядження та погодження ОСОБА_1 списувались грошові кошти з кожної виплати, що надходили на її зарплатну картку НОМЕР_1 .

Так, з зарплатної картки ОСОБА_1 НОМЕР_1 в період з липня 2019 року по червень 2020 року включно відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_2 на суму 23158,94 грн.

З огляду на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» незаконно списувались кошти карткових рахунків ОСОБА_1 , та такі списання становили 50 % від суми надходження на її зарплатну картку НОМЕР_1 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було порушено її права як споживача фінансових послуг на вільне розпорядження належними їй коштами. Враховуючи висновки наведені у рішенні суду відповідачем безпідставно набуто право власності на її грошові кошти.

Підписана нею анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не містить жодної умови про те, що вона доручає йому проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» рахунків на погашення будь-якої заборгованості.

Під час виконання рішення суду про повернення безпідставно списаних коштів з її рахунку ОСОБА_1 звернулась з вимогою від 28.12.2020 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак Банком її вимогу було залишено без задоволення та надано відповідь листом від 25.01.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210105/14504.

Після роздруківки, отриманої через застосунок «Приват 24» виписки по картці/рахунку НОМЕР_3 за договором SAMDN6008 від 13.05.2015 стало відомо про незаконне нарахування АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з травня по жовтень 2019 року сум штрафних санкцій та державного мита, а саме: штраф на суму 605,62 грн., штраф от суми позовної заяви на суму 3942,11 грн., фіксований штраф на суму 500,00 грн., державне мито на суму 1921,00 грн., при цьому було здійснено відповідачем автоматичне зарахування грошей для погашення простроченої заборгованості з картки НОМЕР_4 на суму 432,99 грн.

Всього станом на 22.10.2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в незаконний спосіб нараховано штрафних санкцій на суму 6535,74 грн., які підлягають скасуванню як необґрунтовані та безпідставно нараховані, адже рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 р. (справа № 323/3182/19) в задоволенні вимог відповідача про стягнення з неї штрафних санкцій відмовлено.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вже після ухвалення вищевказаного рішення суду було незаконно та безпідставно нараховано штрафні санкції по картці/рахунку НОМЕР_5 за договором SAMDN6229 від 07.05.2013 на суму 3800,93 грн.

Зважаючи на таку агресивну підприємницьку практику АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по відношенню до ОСОБА_1 , що призводить до порушення її прав, як споживача фінансових послуг, вважає за можливе припинити (розірвати) дію усіх відомих їй договорів про надання банківських послуг, а саме: SAMDN6229 від 07.05.2013, SAMDN6008 від 13.05.2015, SAMDNWFC6 від 04.06.2019.

Вважала, що такими діями Банк порушує вимоги Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», здійснює агресивну підприємницьку практику та порушує права ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Мінаєва М.М. (а.с. 28).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 29) провадження у цій справі відкрито.

Відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану розпорядженням голови Верховного Суду від 10.05.2022 року № 29/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Оріхівського районного суду Запорізької області з визначенням територіальної підсудності їх справ за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

19 квітня 2023 року з Оріхівського районного суду Запорізької області до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя передано вказану цивільну справу (а.с. 102).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Петренко Л.В. (а.с. 103).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя(а.с. 104-107) дану справу прийнято до розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2023 року (а.с. 144-163) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з Банку () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) безпідставно списані грошові кошти, в сумі 23591,93 грн.

Стягнуто з Банку () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) проценти річні за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 903,19 грн.

В іншій частині позовних вимог в відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) у стягненні витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Стягнуто з Банку () на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк, як відповідач, у своїй апеляційній скарзі (а.с. 167-174) просив скасувати рішення суду першої інстанції про захист прав споживачів у цій справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 175).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 жовтня 2023 року (а.с. 179), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 180).

Позивач через свого представника подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку, як відповідача (а.с. 195-206).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 186-187), у тому числі позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сахно О.В., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційному суду заяву (а.с. 207 - 213), в якій просила, у зв`язку з неможливістю взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, розглядати дану справу за відсутності сторони позивача.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву сторони позивача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи та іншої справи ЄУН № 323/811/21 за позовом АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку, як відповідача, у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: ..рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі лише частково, керувався ст. ст. 2, 4 - 5, 7, 10 - 13, 19, 76-81, 89, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354-355 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року у справі № 323/3182/19 (провадження № 2/323/85/20) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Банку () заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.02.2012 року на загальну суму 1799,93 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку сплачений судовий збір в розмірі 41,49 грн., в іншій частині позову відмовлено (копія а.с. 6-8).

Цим чинним рішенням суду за участю тих самих сторін в іншій справі ЄУН № 323/811/21, яке набрало законної сили та Банком в апеляційному порядку не оскаржувалось (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї та іншої вищезазначеної справи відсутні), та яке, відповідно, має преюдиційне значеннія для вирішення цієї справи за участю тих самих сторін з приводу того самого кредитного договору, судом було встановлено, що «…відповідно до укладеного договору № б/н від 16.02.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість, а саме станом на 30.09.2019 року має заборгованість 83284,28 грн., яка складається з: - 1799,93 грн. заборгованість за кредитом; - 77042,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00грн.- штраф (фіксована частина); - 3942,11 грн. - штраф (процентна складова).

Суд в мотивувальні частині рішення зазначив, що Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

У заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, від 16.02.2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача 77042,24 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3942,11 грн. - штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову слід відмовити…».

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що вищевказане рішення суду в іншій справі ЄУН № 323/811/21 набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

В силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у … цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини…

На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу в сумі 1841,42 грн., а саме 1799,93 грн. заборгованість по кредитному договору від 16.12.2012 року та 41,49 грн. судовий збір. (оригінал виконавчого листа знаходиться на а.с. 246 у справі ЄУН № 323/811/21 ааеляційним судом у цій справі у даному судовому засіданні було оглянуто).

Згідно з постановою від 15.09.2020 року відкрито виконавче провадження (ВП № 63028385) з примусового виконання виконавчого листа № 323/3182/19 виданого 14.08.2020 року Оріхівським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу в сумі 1841,42 грн. (копія а.с. 77).

Рішення суду виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 63028385 від 27.10.2020 року (копія а.с. 78) та виконавчим листом з відміткою про виконання, які знаходяться в матеріалах іншої цивільної справи № 323/3182/19 (а.с. 244-246), яка була витребувана ще судом першої інстанції та була надана апеляційному суду разом із апеляційною скаргою Банку (а.с. 178). З ОСОБА_1 також стягнуто виконавчий збір та виконавчі витрати.

Доводи представника відповідача про те, що позивач має невиконані грошові зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № б/н від 16.02.2012 р. суд першої інстанції правильно не взяв до уваги у цій справі, оскільки в рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року в іншій вищезазначеній справі ЄУН № 323/3182/19 вже надана оцінка доказам АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та зокрема в мотивувальній частині рішення суду зазначено, що у заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, від 16.02.2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту, а тому відмовлено у задоволенні позову про стягнення з відповідача 77042,24 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3942,11 грн. - штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову - відмовлено.

В матеріалах іншої справи ЄУН № 323/3182/19 наявне підтвердження того, що вказане рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19 ОСОБА_1 виконано в повному обсязі (а.с.244-246).

Судом першої інстанції у цій справі було також правильно встановлено, що доводи представника відповідача про те, що Банк у відповідності до умов договору та норм чинного законодавства мав право нараховувати відсотки та неустойку є неспроможними та спростовуються обставинами, встановленими в судовому рішенні від 19.05.2020 року в іншій вищезазначеній справі № 323/3182/19.

Відмовляючи і іншій частині позову позивача, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.02.2012 року, яка надана представником відповідача (а.пр. 94 зворотна сторінка -95), процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Дана заява не містить жодної умови про те, що ОСОБА_1 доручає відповідачеві проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у відповідача рахунків на погашення будь-якої заборгованості.

Відповідно до заяви від 07.05.2013 року змінено персональні дані клієнта ПриватБанку.

За змістом довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було підписаний кредитний договір № б/н та видано кредитні картки: НОМЕР_7 дата відкриття 07.05.2013 року термін дії 08/16, та картка НОМЕР_8 дата відкриття 04.06.2019 року термін дії 04/23.

Позивач вказує, що з її зарплатної картки НОМЕР_1 в період з липня 2019 року по червень 2020 року включно відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_2 на суму 23158,94 грн. (а.с.11-14).

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_9 ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне списання грошових коштів для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_2 , на суму 23158,94 грн. (а.с.11-14).

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_10 ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне погашення простроченої заборгованості (а.с. 15, 18).

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_11 ( НОМЕР_10 ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне погашення простроченої заборгованості, грошові кошти списувались автоматично з картки НОМЕР_8 (а.с. 16-17,19-20).

Під час виконання рішення суду про повернення безпідставно списаних коштів з рахунку ОСОБА_1 в іншій вищезазначеній справі, остання звернулась з вимогою від 28.12.2020 року до відповідача, однак відповідачем її вимогу було залишено без задоволення та надано відповідь листом від 25.01.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210105/ НОМЕР_12 (копія а.с. 10).

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_3 за договором SAMDN6008 від 13.05.2015, в період з травня по жовтень 2019 року утримано: сум штрафних санкцій та державного мита, а саме: штраф на суму 605,62 грн., штраф от суми позовної заяви на суму 3942,11 грн., фіксований штраф на суму 500,00 грн., державне мито на суму 1921,00 грн., при цьому було здійснено відповідачем автоматичне зарахування грошей для погашення простроченої заборгованості з картки НОМЕР_4 на суму 432,99 грн. (а.с. 21).

Всього станом на 22.10.2019 року відповідачем нараховано та утримано штрафних санкцій на суму 6535,74 грн. (а.с.21).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Ч. 3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відповідно до положень ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Ст. 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.02.2012 року, яка надана представником відповідача (а.с. 94 зворот -95), процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Дана заява не містить жодної умови про те, що ОСОБА_1 доручає відповідачеві проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у відповідача рахунків на погашення будь-якої заборгованості.

Відповідно до вищезазначеного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року в іншій справі № 323/3182/19 суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважав можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову - відмовлено. Відмовляючи у іншій частині позову, судом було встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі № 500/2867/18 (ст. 263 ч. 4 ЦПК України).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено: враховуючи, що у спірних правовідносинах позивач був споживачем банківських послуг, які йому надавав відповідач, є рішення суду, яке набрало законної сили, і яким встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, тому підстави для списання з карткового рахунку позивача коштів в якості процентів за користування кредитом, були відсутні.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій справі, що кошти, отримані відповідачем АТ КБ Приватбанк, отримані без належних правових підстав, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів.

Представник позивача в уточненій позовній заяві просить стягнути на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти в якості процентів за користування кредитом в сумі 23158,94 грн., та штрафні санкції у сумі 432,99 грн.

При цьому, судом першої інстанції у цій справі правильно встановлено, що відповідно до документів доданих до позову, а саме виписок по карткових рахунках позивача слідує, що автоматично списано грошові кошти в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № б/н від 16.02.2012 року (рахунок НОМЕР_10 , кредитні картки: НОМЕР_7 дата відкриття 07.05.2013 року термін дії 08/16, та НОМЕР_8 дата відкриття 04.06.2019 року термін дії 04/23), в якості процентів за користування кредитом в сумі 23158,94 грн., та штрафні санкції у сумі 432,99 грн., всього 23591,93 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки грошові кошти є безпідставно отриманими.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних в розмірі 903,19 грн. у цій справі підлягають задоволенню.

Оскільки, ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Аналогічна позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Відповідно до розрахунку позивача три проценти річних становить 903,19 грн. Банком, як відповідачем, даний розрахунок позивача належними, допустимими доказами у цій справі не спростований.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що ці проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання у розмірі 903,19 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції також правильно вважав, що позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2020 року по 18 жовтня 2021 року 1749,05 грн. не підлягають задоволенню.

Оскільки, згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції зазначено, що оскільки у даному випадку законом не встановлено конкретного розміру процентів, які боржник зобов`язаний сплачувати на підставі ст. 536 ЦК України, позивач вважала, що необхідно застосовувати аналогію закону, передбачену ст. 8 ЦК України, зокрема, виходити з розміру облікової ставки Національного банку України, яка є розміром плати за користування чужими грошовими коштами (така плата застосовується, зокрема: у ч. 1 ст. 1061 ЦК України).

Проте, суд першої інстанції правильно з такими доводами позивача та його представника у цій справі не погодився.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до правовідносин щодо повернення виконаного за недійсним правочином положень про позику, ренту, банківського вкладу, при цьому правовідносини щодо повернення виконаного за недійсним правочином і договором позики, ренту, банківського вкладу є різними за своєю правовою природою, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 737, 1048, 1061 ЦК України за аналогією закону є неможливим.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами ст. 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Так, застосовувати до спірних відносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є неможливим, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як ч. 1 ст. 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27.12.2010 року у справі № 9/67-38, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Так, підстав для застосування аналогії закону (ст. 1061 ЦК України) немає, оскільки правовідносини, які випливають із договору банківського вкладу, та правовідносини, які склалися між сторонами внаслідок безпідставного збереження грошових коштів, не є подібними.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача до відповідача про стягнення втрат від інфляції в розмірі 2469,80 грн. також не підлягають задоволенню у цій справі з огляду на таке.

Вимоги позивача до відповідача щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг SAMDN6229 від 07.05.2013 року, SAMDN6008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC6 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем, у цій справі не підлягають задоволенню.

Оскільки, позивачем не надано договорів SAMDN6008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC6 від 04.06.2019 року, що позбавляло суд першої інстанції можливості дослідити їх зміст. Крім того, вказана вимога не конкретизована. Законодавець розрізняє поняття «розірвання договору» і «припинення зобов`язання/договору». Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами.

Позивач зазначала, що зважаючи на таку агресивну підприємницьку практику відповідача по відношенню до неї, що призводить до порушення її прав, як споживача фінансових послуг, вважала за можливе припинити (розірвати) дію усіх відомих їй договорів про надання банківських послуг, а саме: SAMDN6229 від 07.05.2013, SAMDN6008 від 13.05.2015, SAMDNWFC6 від 04.06.2019.

Проте, суд першої інстанції при вирішенні по суті цих позовних вимог позивача правильно виходив із того, що за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов`язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач до зазначеної категорії осіб не відноситься.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ст. 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до положень ч. 8 ст. 84 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач та її представник договорів про надання банківських послуг SAMDN6229 від 07.05.2013 року, SAMDN6008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC6 від 04.06.2019 року до позовної заяви суду першої інстанції у цій справі не надали.

Позивач та представник останньої також жодних доказів в обґрунтування своїх вимог щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг до позову не надали, об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії не зазначили.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Позивачем та представником останньої клопотань про витребування доказів разом з поданням позовної заяви у суді першої інстанції не подавалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Крім того, позивач не довів суду та не надав належних доказів щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг.

Ст. 16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання, зазначеною правовою нормою не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав кредитодавця на одержання грошових коштів.

Судом першої інстанції було правильно зазначено у цій справі, що позовна вимога про припинення дії договорів про надання банківських послуг не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога позивача щодо зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку НОМЕР_3 за договором SAMDN6008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN6229 від 07.05.2013 року) також не підлягає задоволенню у цій справі, виходячи з такого.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України). Згідно зі ст. 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року, викладеній у справі № 711/11121/18 (провадження № 61-12703св20).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача щодо зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку НОМЕР_3 за договором SAMDN6008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN6229 від 07.05.2013 року) у цій справі також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Банку дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Судова практика Верховного Суду за участю інших позивачів в інших справах, фактичні обставини яких різняться із фактичними обставинами цієї справи, на яку посилався Банк у своїй апеляційній скарзі у цій справі (а.с. 169), не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, як відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та Банком, як відповідачем, апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.12.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.