Справа № 442/2393/22 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/2055/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Гай О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представників відповідача Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Скоропада В.В., Шемеляка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Курус Р.І. від 11 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції неодноразово посилався на норму ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020р. №463-ІХ. Проте, суд не звернув увагу на те, що стаття 22 Закону №463-ІХ, яка має назву «Педагогічні працівники», регулює правовідносини між керівником державного і комунального закладу загальної середньої освіти та педагогічним працівником. Проте, суд в своєму рішенні наводить викопіювання з ст. 22 та п. 2 ч. 3 прикінцевих положень Закону №463-IX, які стосуються саме педагогічних працівників, а як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 не була педагогічним працівником, вона була директором (керівником) школи, і в даному випадку при вирішенні спору суд, першої інстанції повинен був керуватися нормами права, які регулюють трудові правовідносини між Засновником закладу освіти та керівником державного і комунального закладу загальної середньої освіти. Тому, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд застосував ст. 22 та п. 2 ч. 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №463-IX, хоча повинен був керуватись ст.ст. 38, 39 та п. 1 ч. 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №463-IX. Відтак, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статті закону, які не підлягають застосуванню. Звертає увагу на те, що у матеріалах справи є Повідомлення про зміну істотних умов праці від 14.04.2020 року, в змісті якого немає ні посилання на cт. 22, ні на пп.2 п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №463-ІХ, а якраз є посилання лише на пп. 1 п. 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №463-IX. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Повідомлення про зміну істотних умов праці від 14.04.2020 року не є доказом видачі наказу про припинення з позивачем безстрокового трудового договору та виявлення наміру укласти з нею трудового договору строком на один рік. Попри це, суд помилково ототожнив повідомлення про зміну істотних умов праці від 14.04.2020 року із наказом про припинення з позивачем безстрокового трудового договору.Наголошує, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України при укладенні строкового трудового договору (контракту) додержання письмової форми є обов`язковим. Однак, із позивачем так і не було укладено письмового строкового трудового договору (контракту), та відповідач копії такого не надав.

В судове засідання позивачка не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що інтереси позивачки в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки на підтримання апеляційної скарги, представників відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 21, 23, 36,40,73, 233 КЗпП України, 3,5 ЗУ «Про відпустки», 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту», 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК Українивідмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що 14.04.2020 на виконання вимог абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», пп.2 п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України, відповідно до повідомлення про зміну істотних умов праці від 14.04.2020, позивача було повідомлено про запровадження зміни істотних умов праці, про припинення безстрокових трудових договорів з педагогічними працівниками, зокрема, з ОСОБА_3 . Відповідач, на виконання вимог Закону України «Про повну загальну середню освіту» до 01 липня 2020 року видав наказ про припинення з позивачем безстрокового трудового договору та виявив намір укласти з нею трудовий договір строком на один рік.З даним повідомлення позивач ОСОБА_3 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, зазначеного повідомлення позивач не оскаржувала, і продовжила працювати на запропонованих їй нових умовах, тобто на умовах строкового трудового договору. Доказів протилежного суду не надано. Більше того, 12.06.2020 Відділом освіти Дрогобицької РДА видано наказ за №23 про укладення строкового трудового договору, зокрема з позивачем ОСОБА_3 з 01.07.2020 строком на один рік, а.с. 21. Отже, між сторонами договору досягнуто згоди на продовження трудових відносин на період з 01.07.2020 по 30.06.2021 року, тобто на визначений строк. Рішенням Меденицької селищної ради від 16.01.2021 року №115 Грушівську середню загальноосвітню школу 1-ІІ ст. Дрогобицького району було прийнято в комунальну власність Меденицької територіальної громади із спільної власності територіальних громад Дрогобицького району. Згідно службової записки спеціаліста І категорії Відділу освіти, культури молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області - ОСОБА_4 від 16.04.2021 вбачається, що останній вказав начальнику Відділу освіти, культури молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області ОСОБА_5 про те, що позивач з моменту прийняття вищевказаного рішення відмовилась надати трудову книжку у відділ кадрів для здійснення відповідних записів, а.с. 25. Наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 29.06.2021 року № 11-КА позивача звільнено з займаної нею посади директора Грушівської гімназії із 30.06.2021 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Згідно акту від 29.06.2021 вбачається, що такий складено спеціалістом І категорії відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Ільницьким В.М. в присутності головних спеціалістів цього відділу Ладанай Л.Б., ОСОБА_6 та власне директора Грушівської гімназії Гіщак А.Й. про відмову останньої від підпису про ознайомлення з наказом № 11-КА від 29 червня 2021 року, а.с. 73. Наказом Відділом освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області №5К від 24.05.2021 «Про відпустку» було визначено, що зокрема відпустка позивачки ОСОБА_3 тривалістю 14 календарних днів, припадає з 14.06.2021, а.с. 44. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивач після надання згоди на укладення строкового трудового договору, протягом строку дії такого не оскаржувала його з підстав порушення її трудових прав, не просила визнати недійсним цей договір чи його окремі пункти та не ініціювала внесення змін і доповнень до даного строкового трудового договору. Доводи позивача про те, що вона не була ознайомлена з зазначеним вище наказом є безпідставними, оскільки, остання подала письмову заяву від 27.05.2020, згідно якої не заперечує про продовження трудових відносин на умовах строкового договору на один рік, а.с. 22. Суд приходить до переконання про обізнаність позивачки з приводу закінчення дії укладеного з нею строкового трудового договору з огляду на те, що остання взяла участь у конкурсному відборі на посаду керівника Грушівської гімназії, однак не пройшла такий, не набравши необхідної кількості балів. З приводу зауважень представника позивача - адвоката Гирича О.В. щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на наказ «Про укладення строкового трудового договору» від 12.06.2020 №23, яким зупинено безстроковий трудовий договір, зокрема, з позивачем та укладено з ним строковий трудовий договір терміном на один рік з 01.09.2020, суд вважає такі недоречними, оскільки в даному випадку мала місце описка, позаяк з тексту наказу чітко вбачається, що дата укладення строкового договору з 01.07.2021. З приводу доводів представника позивача про відсутність відповідного запису в трудовій книжці позивача суд вважає за доцільне зазначити таке.Згідно акту від 29.06.2021 вбачається, що такий складено спеціалістом І категорії відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Ільницьким В.М. в присутності головних спеціалістів цього відділу Ладанай Л.Б., Дякович Л.В. та власне директора Грушівської гімназії Гіщак А.Й. про відмову останньої від підпису про ознайомлення з наказом № 11-КА від 29 червня 2021 року, а.с. 73. Як вбачається із зазначеного вище акту від 29.06.2021, такий був складений за участю позивача, хоча вона і перебувала у щорічній основній відпустці. Доводи представника позивача з приводу фальсифікації даного акту не знайшли свого підтвердження, а відтак суд вважає такі необгрунтованими. З приводу посилань позивача на те, що її було звільнено в період її перебування у щорічній основній відпустці, то наказ про звільнення позивача з 30.06.2021 (яким є останній день відпустки) видано з дотриманням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому підстав для його скасування судом не встановлено. При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_3 про її поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Разом з тим, оскільки в позові про поновлення на роботі відмовлено, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд не погоджується з твердженням представника відповідача щодо пропущеного строку звернення до суду, оскільки ч. 1, п. 6, п.п. 5 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, внесені зміни до КЗпПУ, яких доповнено главою ХІХ, де зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 №211 карантин запроваджено в Україні з 12 березня 2020 року, і на час звернення позивачки до суду з даним позовом карантин не припинився, є підстави вважати, що позивач не пропустила строк звернення до суду з позовом. Враховуючи норми процесуального закону й те, що в задоволенні позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Грушівської гімназії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено за безпідставністю заявлених позовних вимог, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивачки про стягнення на її користь понесених судових витрат (992,40 грн).

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

12.05.2022 ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, в якому просила:

- визнати протиправним звільнення ОСОБА_3 та скасувати наказ №11-КА від 29.06.2021 року «Про звільнення ОСОБА_3 ».

- поновити ОСОБА_3 на посаді директора Грушівської гімназії Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області.

- стягнути з Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

- в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 допустити негайне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 29.06.2021 року № 11-КА була звільнена з посади директора Грушівської гімназії із 30.06.2021 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Вказаний наказ отримала лише 08.04.2022 року у відповідь на адвокатський запит свого адвоката Гирича О.В., іншим способом їй цей наказ не вручали. Звертає увагу на те, що наказ повинен містити підстави звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП. Наказ може бути складений у довільній формі або за типовою формою № П-4, затвердженою наказом Держкомстата України від 05.12.08 р. №489. Роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника з таким наказом під його особистий підпис та надати копію наказу. Проте, як вбачається з копії наказу №11-КА від 29.06.2021 року, у ньому не зазначено на підставі якого пункту та якої статті КЗпП було проведено її звільнення. Відповідно до пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і З статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Вважає, що її звільнено незаконно, оскільки трудові відносини з нею не були оформлені на строковій основі, з огляду на що, роботодавець звільнив її із займаної посади з порушенням трудового законодавства та за відсутності правових підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 29.06.2021 року № 11-КА ОСОБА_3 була звільнена з посади директора Грушівської гімназії із 30.06.2021 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

18.03.2020 набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про повну загальну середню освіту», керівник державного, комунального закладу загальної середньої освіти обирається на посаду за результатами конкурсу, що проводиться відповідно до вимог цього Закону та положення про конкурс, затвердженого засновником або уповноваженим ним органом (посадовою особою).

Згідно ч. 12 ст. 39 Закону України «Про повну загальну середню освіту», трудовий договір укладається на шість років на підставі рішення конкурсної комісії. Після закінчення строку, на який укладено строковий трудовий договір, трудові відносини припиняються та не можуть бути продовжені на невизначений строк. З особою, яка призначається на посаду керівника закладу загальної середньої освіти вперше, укладається трудовий договір строком на два роки. Після закінчення строку дії такого строкового трудового договору та за умови належного його виконання сторони мають право продовжити строк дії відповідного строкового трудового договору ще на чотири роки без проведення конкурсу. Особа не може бути керівником одного і того ж закладу загальної середньої освіти більше ніж два строки підряд (крім тих, що розташовані в населених пунктах з одним закладом загальної середньої освіти). До першого шестирічного строку включається дворічний строк перебування на посаді керівника закладу загальної середньої освіти, призначеного вперше.

Згідно ч. 13 ст. 39 Закону України «Про повну загальну середню освіту», Керівник закладу загальної середньої освіти звільняється з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору або достроково відповідно до вимог законодавства та умов укладеного трудового договору.

Відповідно до пункту 1 частини 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про повну загальну середню освіту» набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

До 1 липня 2020 року засновники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти або уповноважені ним органи зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками таких закладів та одночасно укласти з ними (за їх згодою) трудові договори строком на шість років (з керівниками, які отримують пенсію за віком, - на один рік) без проведення конкурсу. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору - звільнити їх згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Після завершення строку трудового договору такі особи мають право обиратися на посаду керівника того самого закладу освіти на ще один строк відповідно до статті 39 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2020 року ОСОБА_3 була повідомлена про зміну істотних умов праці. У вказаному повідомленні зазначено, що з 01.07.2020 року ОСОБА_3 буде переведено із безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір (контракт) за умови її згоди. Абзацом 4 зазначеного вище повідомлення від 14.04.2020 визначено, що згода на переведення на строковий трудовий договір може бути подана шляхом подання особистої письмової заяви на ім`я засновника закладу освіти про продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору. У разі ненадання згоди на зміну істотних умов праці щодо переведення з безстрокового на строковий трудовий договір, працівник буде звільнений згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наведе свідчить, що відповідач, на виконання вимог Закону України «Про повну загальну середню освіту» до 1 липня 2020 року видав наказ про припинення з позивачем безстрокового трудового договору та виявив намір укласти з нею трудовий договір строком на один рік.

З даним повідомлення позивач ОСОБА_3 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, зазначеного повідомлення позивач не оскаржувала, і продовжила працювати на запропонованих їй нових умовах, тобто на умовах строкового трудового договору. Доказів протилежного суду не надано.

Також, 27.05.2020 року ОСОБА_3 написала заяву на ім`я в.о. начальника відділу освіти Дрогобицької РДА, у якій зазначила, що не заперечує на продовження трудових відносин на умовах строкового договору на один рік, шляхом переведення із збереженням посади, обсягу роботи, відповідної кваліфікації, щорічної відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наказом «Про укладення строкового трудового договору» від 12.06.2020 №23 (надалі - Наказ від 12.06.2020 року №23) припинено безстроковий трудовий договір з позивачем з 30.06.2020 року, переведено з безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір керівників закладів загальної середньої освіти згідно з поданих заяв та укладено з ОСОБА_3 строковий трудовий договір з 01.07.2020 року строком на один рік.

Підставою видачі такого наказу також була заява Позивача від 27.05.2020 року.

Відповідно вказане стверджує укладення з 1.07.2020 року між сторонами строкового трудового договору.

Щодо доводів позивачки про те, що з нею мав бути укладений окремо у письмовій формі строковий трудовий договір, то слід вказати таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядав як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 року у справі №308/8168/15-ц.

Зважаючи на вказане, про укладення між позивачкою та відповідачем строкового договору свідчать заява ОСОБА_3 від 27.05.2020 року та наказ «Про укладення строкового трудового договору» від 12.06.2020 №23, про намір ж укласти такий попереднє повідомлення.

Щодо відсутності відповідного запису в трудовій книжці позивачки судом правильно вказано, що рішенням Меденицької селищної ради від 16.01.2021 року №115 Грушівську середню загальноосвітню школу 1-ІІ ст. Дрогобицького району було прийнято в комунальну власність Меденицької територіальної громади із спільної власності територіальних громад Дрогобицького району.

Порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Мін`юсту, Мінпраці, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п 2.4. Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно із п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, фізичні особи, при звільненні найманого працівника, роблять у трудовій книжці запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КзПП України)".

Про те, що позивачці достеменно було відомо про винесення вказаного наказу та укладення строкового трудового договору, однак вона відмовилася з наказом ознайомитися та надати трудову книжку для внесення до неї запису, свідчить, також, службова записка спеціаліста І категорії Відділу освіти, культури молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області ОСОБА_4 від 16.04.2021(а.с. 25), з якої вбачається, що вказана службова особа повідомила начальнику Відділу освіти, культури молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Куцику Я.М. про те, що позивачка з моменту прийняття вищевказаного рішення про укладення строкового трудового договору та до 16.04.2021 року відмовилась надати трудову книжку у відділ кадрів для здійснення відповідних записів.

Також, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив у заяві про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та шляхом підписання самого строкового трудового договору.

Закінчення строку дії трудового договору і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою щодо розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи та наміру роботодавця переукласти або продовжити трудовий договір, трудові відносини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка була належним чином проінформована та знала про те, що її переведено з безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір терміном на 1 рік, який завершився 30.06.2021.

У зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України, було звільнено позивача із посади директора Грушівської гімназії 30.06.2021.

Судом першої інстанції правильно вказано на те, що позивачка після надання згоди на укладення строкового трудового договору, протягом строку дії такого не оскаржувала його з підстав порушення її трудових прав, не просила визнати недійсним цей договір чи його окремі пункти та не ініціювала внесення змін і доповнень до даного строкового трудового договору.

Крім цього, суд першої інстанції, також, прийшов до правильного висновку про обізнаність позивачки з приводу закінчення дії укладеного з нею строкового трудового договору і з огляду на те, що остання брала участь у конкурсному відборі на посаду керівника Грушівської гімназії для подальшого працевлаштування після закінчення строку дії договору, однак не пройшла такий, не набравши необхідної кількості балів.

Наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 29.06.2021 року № 11-КА позивачку звільнено з займаної нею посади директора Грушівської гімназії із 30.06.2021 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

Згідно акту від 29.06.2021 вбачається, що такий складено спеціалістом І категорії відділу освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Ільницьким В.М. в присутності головних спеціалістів цього відділу Ладанай Л.Б., Дякович Л.В. та власне директора Грушівської гімназії Гіщак А.Й. про відмову останньої від підпису про ознайомлення з наказом № 11-КА від 29 червня 2021 року.

Як вбачається із зазначеного вище акту від 29.06.2021, такий був складений за участю позивачки, хоча вона і перебувала у щорічній основній відпустці.

Що стосується доводів позивачки про те, що її було звільнено в період її перебування у щорічній основній відпустці слід вказати таке.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Наказом Відділом освіти, культури, молоді та спорту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області №5К від 24.05.2021 «Про відпустку», надано позивачці частину щорічної основної відпустки 14 календарних днів з 14.06.2021 року.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України "Про відпустки" святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) при визначенні тривалості щорічних відпусток та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону), не враховуються.

У відповідності до вимог ст. 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) було передбачено, що у 2021 році святковими днями є 28 червня - День Конститкції та 20 червня - Трійця.

Зважаючи на вказане, останнім днем відпустки ОСОБА_3 було 29 червня 2021 року.

Відповідно, наказ про звільнення позивачки з 30.06.2021 року видано з дотриманням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому підстав для його скасування судом не встановлено.

Помилковий висновок суду першої інстанції про те, що останнім днем відпустки позивачки є 30.06.2021 року не вплинув на рішення суду по суті позовних вимог, зважаючи на те, що останній день відпустки припав на 29.06.2021 року, як і помилкове посилання на статтю 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Окрім цього, те, що в наказі про звільнення не вказано, як підставу для звільнення ст. 36 КЗпП України, не свідчить про незаконність звільнення, оскільки в наказі чітко вказано підставу звільнення «закінчення строку трудового договору», та помилкове не зазначення у наказі самої статті КЗпП України, як підстави для звільнення, у даному випадку, при чіткості формулюванні підстави звільнення; за наявності наказу про укладення строкового трудового договору на один рік та чітких вимогах закону про переведення позивачки на строковий трудовий договір терміном на один рік, не може свідчити про різночитання наказу в частині підстави звільнення та незаконність такого.

Окремо слід вказати і про те, що у випадку якщо припустити, що доводи позивачки про її необізнаність про переведення на строковий трудовий договір є підставними, такі можуть свідчити про продовження дії її безстрокового трудового договору із попереднім роботодавцем, то у такому випадку вимоги про поновлення на роботі слід було б заявляти до іншого відповідача, оскільки із даним вона у трудові відносини не вступила. Чого не зроблено таких вимог не заявлено, що додатково свідчить про безпідставність позовних вимог та доводів позову та скарги.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції правильно встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі задоволенню не підлягали, як відповідно і похідна від цих вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на вказане, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення.

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра