ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/3141/19 Номер провадження 22-ц/814/192/23Головуючий у 1-й інстанції Панас Н.Л. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Хіль Л.М.,

судді Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши у відритому судовому засідання в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі -продажу частково недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом в якому просила визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 20 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 від імені якої діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , недійсним в частині покупця.

Також просила визнати покупцем за цим договором ОСОБА_4 та поділити спірну земельну ділянку, визнавши за нею право власності на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна.

В обгрунтування позову вказувала, що 11 травня 1995 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 який 04 квітня 2008 року рішенням Чутівського районного суду Полтавської області було розірвано.

Вказувала, що за час перебування у шлюбі у квітні 2007 року була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

В період часу з квітня 2008 року по 2009 рік на зазначеній земельній ділянці було побудовано житловий будинок.

В червні 2008 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_7 , який був розірвано у 2009 році.

Вказувала, що наприкінці 2018 року вона від відповідача дізналась, що спірна земельна ділянка була оформлена на ОСОБА_2 .

Зазначала, що оскільки укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки на ОСОБА_2 було здійснено з порушенням вимог діючого законодавства, просила визнати вказаний договір недійсним в частині покупця.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим № :00:024:0047 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 20 квітня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. за реєстровим №487, частково недійсним.

Визнано покупцем земельної ділянки з кадастровим № :00:024:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 20 квітня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. за реєстровим №487,

ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим № :00:024:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом було порушено норми процесуального права, а також ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судових повісток про розгляд справи а ні вона, а ні ОСОБА_2 не отримували, що є беззаперечною підставою для скасування рішення.

Також вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_4 за грошові кошти, що були спільною власністю подружжя.

Зазначає, що позивачем було подано позов з пропуском строку позовної давності оскільки ще в 2011 році вона була обізнана про можливе порушення її права, так як нею було подано позов про поділ майна подружжя, а саме будинку по АДРЕСА_1 , під яким розташована спірна земельна ділянка.

Вказує, що оскільки розгляд справи в суді першої інстанції було проведено без повідомлення ОСОБА_2 , що фактично позбавило її права на подачу заяви про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим вона просить застосувати строк позовної давності в суді апеляційної інстанції.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказне узгоджується з правовою позицією від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц

Від представника позивача адвоката Сидоренко І.О. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Від ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції з власними технічними засобами. У клопотанні також було зазначено, що вразі неможливості проведення відеоконференції просила відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 січня 2023 року клопотання ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 було задоволено та призначено проведення судового засідання 24.01.20213 року на 14 год. 20 хв. в режимі відеоконфернції.

Проте, з технічних причин відеоконференція не відбулася.

Відповідно до ч.5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Щодо клопотання ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 в частині відкладення розгляд у справи слід зазначити наступне.

Відповідно достатті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у справі №361/8331/18 в постанові від 01 жовтня 2020 року.

Окрім того під час розгляду справи ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 неодноразово заявляла клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану.

Проте, слід зазначити, що за правилами статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в умовах воєнного стану не припиняється.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги без участі сторін.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим судом, що 11 травня 1995 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 який 04 квітня 2008 року рішенням Чутівського районного суду Полтавської області було розірвано.

Під час перебування у шлюбі у квітні 2007 року була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

В період часу з квітня 2008 року по 2009 рік на зазначеній земельній ділянці було побудовано житловий будинок.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 березня 2012 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано за нею право власності на самовільно зведений житловий будинок літ.«А-3» з півпідвалом літ.«аппд», терасами літ.«а», «а1», балконами «а2», «а3», ґанками «а4», «а5», навіс літ. «Б», місцеву очисну споруду «В», огорожу №1-6, вимощення І, підпірну стіну ІІ колодязь літ.«К» загальною площею 468 кв. м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Витребувано від добросовісного набувача ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 будинок з надвірними будівлями, а також земельну ділянку розміром 0, 1458 Га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. Вказане рішення залишено в силі ухвало Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Цент харчових технологій» на користь ОСОБА_2 належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . та скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок. Припинено право застави у іпотекодержателя ТОВ «Торговий дім «Цент харчових технологій» на передане йому в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що позивач на час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки працювала на ТОВ "Торговий дім "Молочна рів`єра", одним з співзасновником якого був відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Цей факт доводить, що саме ОСОБА_4 вкладав в придбання спірної земельної ділянки кошти, отримані від підприємницької діяльності.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивачем доведено те, що дійсним покупецем земельної ділянки за договором купівлі- продажу від 20.04.2007 року є ОСОБА_4 .

Також доведено, та не заперечується відповідачем ОСОБА_4 , що оформлення спірного договору було здійснено на ОСОБА_2 з метою унеможливлення

вподальшому її поділу при розірванні шлюбу з ОСОБА_3 .

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України - ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

З огляду на ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення письмового договору із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в тексті договору.

У судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що одним із співзасновників ТОВ "Торговий дім "Молочна Рів`єра" був відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Цей факт доводить, що саме відповідач ОСОБА_4 вкладав в придбання спірної земельної ділянки кошти, отримані від підприємницької діяльності.

В суді першої інстанції ОСОБА_4 визнав позов та пояснив, що оформлення спірної земельної ділянки на ОСОБА_2 було здійснено з метою унеможливлення в подальшому її поділу при розірванні шлюбу.

За умовами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, що позивачем по справі в порядку вимог ст. 81 ЦПК України надали належні та допустимі докази, які у своїй сукупності вказують на те, що оспорюваний нею правочин купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним в частині покупця і спірна земельна ділянка придбана саме за кошти ОСОБА_4 .

Так, вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції надав належної правової оцінки тому факту, що обов`язки покупців за оспорюваним правочином купівлі-продажу земельної ділянки виконувались виключно ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 в свою чергу об`єктивно не могла придбати спірну земельну дідянку, оскільки не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували, що на час придбання земельної ділянки відповідачка мала в наявності грошові кошти для її придбання.

Таким чином місцевий суд дійшов вірного висновку про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй.

Оскільки встановлено, що фактично спірна земельна ділянка була придбана позивачем та відповідачем ОСОБА_4 під час шлюбу за спільні кошти, місцевий суд дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_3 ) права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки в порядку поділу спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про можливе порушення її права на спірну земельну ділянку вона була обізнана ще у 2011 році коли зверталася до суду з приводу поділу майна подружжя є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до статей 256, 257,о задово 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

З пояснень позивача слідує, що остання дізналася про відсутність права власності ОСОБА_11 на земельну ділянку наприінці 2018 року під час обговорення з відповдіасможливості здійнення даруваня чатсини земельно їдіялнки та будинку їхньому сину.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності , оскільки вона не була стороною спірного договору земельної ділянки та перебуваючи на час укладення довору купівлі продажу земельної ділянки вважала, що вона придбана її чоловіком ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 02.02.2023 року