Єдиний унікальний номер 341/857/20
Номер провадження 2/341/7/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р. розглянув у порядку загального позовного провадження без участі сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна.

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 про поділ майна.

В обґрунтування позову зазначила, що позивачка з відповідачем перебували у шлюбі з 1991 року. Під час перебування у шлюбі у 1992 році було надано земельну ділянку, на якій сторони до грудня 1995 року побудували житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також, сторони придбали транспортний засіб марки «Volksagen», модель «Transporter 2.5 TDI», 2003 року випуску. Позивачка з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

З результатами розгляду справи просила здійснити розподіл майна подружжя, а саме: житлового будинку і транспортного засобу.

Ухвалою суду від 10.02.2021 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.03.2021.

Ухвалою суду від 16.03.2021 призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

02.12.2022 на адресу суду повернулися матеріали цієї цивільної справи та висновок експерта від 04.11.2022 № 01/04/С.

Ухвалою суду від 06.12.2022 поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 16.12.2022, яке відкладено на 11.01.2023.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09 січня 2023 року, позивачка позивачка просить суд у порядку поділу спільного майна подружжя врахувати перший варіант поділу спірного житлового будинку, який зазначений у схемі № 1 висновку експерта від 04.11.2022 № 01/04/С. Також, перший варіант розподілу господарських будівель та споруд, що розташовані на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_1 , поєднувати з першим варіантом розподілу житлового будинку. Крім цього, просить суд, врахувати перший варіант розподілу земельної ділянки, який зазначений у висновку експерта від 04.11.2022 № 01/04/С.

Позовні вимоги щодо поділу транспортного засобу не зазначає, тобто такі виключені з прохальної частини позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, з урахуванням зменшених позовних вимог, на 31.01.2023.

У судове засідання 31.01.2023 позивачка чи її представник не з`явились, хоча представник позивачки повідомлений про розгляд справи під розписку (а. с. 175).

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в установленому законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. На адресу місця проживання відповідача надсилалась поштова кореспонденція із суду, яку відповідач отримав 17.01.2023 року (а. с. 176).

Крім цього, відповідач неодноразово повідомлявся про судові засідання, а саме 16 грудня 2022 року, 11 січня 2023 року, проте жодного разу під час розгляду справи у судові засідання не з`являвся, жодних заяв чи клопотань протягом тривалого розгляду справи до суду не подавав, поводив себе пасивно.

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки, є день вручення судової повістки під розписку.

Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим, а документи йому врученими.

Проте, своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надсилав.

Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки позивачка та відповідач повідомлені належним чином про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання сторони не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на викладені обставини та строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення без участі сторін на підставі наявних матеріалів.

Надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Сторони зареєстрували шлюб 26.08.1991 у виконавчому комітеті Путятинської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 5).

Відповідно до змісту копії свідоцтва про зміну імені, яке видане 18.03.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 8, підтверджується, що відповідач змінив прізвище та ім`я з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а. с. 15).

Згідно з копією витягу з рішення виконавчого комітету Мединської сільської ради від 12 лютого 1992 року № 8-4 «Про будівництво індивідуального житлового будинку» встановлено, що виконком Мединської сільської ради народних депутатів вирішив виділити земельну ділянку площею 0,12 га ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Мединя (а. с. 81).

Відповідно до копії рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Мединської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області від 23 грудня 1993 року про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок, підтверджується що Рада народних депутатів на підставі положень статей 56, 67 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 вирішила передати громадянам села безоплатно земельні ділянки в розмірі 171,16 га згідно з поданими заявами (а. с. 85).

Відповідно до списку громадян, яким передано земельні ділянки, ОСОБА_4 (номер за списком 457) передано земельну ділянку площею 0,12 га (а. с. 101).

Згідно з довідкою від 16 січня 2014 року, виданою виконавчим комітетом Мединської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, підтверджується те, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та не скористався правом на безоплатну приватизацію землі для будівництва житла та господарських споруд (а. с. 91).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2014 року, індексний номер: 22037420, підтверджується, що ОСОБА_4 є власником земельної площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Право власності ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку зареєстроване 23 травня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 7).

На вищевказаній земельній ділянці побудовано спірний житловий будинок.

05.12.2013 на замовлення відповідача виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 28-72).

Відповідно до копії характеристики з технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою, який збудований 1990 року, підтверджується факт побудови вказаного будинку з господарськими спорудами, а саме: з літньою кухнею «Б», яка збудована 1991 року, гаражем літера «В», який збудований 1991 року, сараєм «Г», який збудований 1991 року, криницею «N», воротами «N 1», огорожею «N 2», огорожею «N 3» (а. с. 72).

У матеріалах справи міститься технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (2014 рік).

Відповідно до змісту пояснювальної записки (а. с. 98) земельна ділянка надається у власність ОСОБА_4 на підставі рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Мединської сільської ради від 23 грудня 1993 року.

Згідно з висновком експерта від 04.11.2022 № 01/04/С за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи встановлено:

-ринкова вартість спірного будинковолодіння станом на час проведення дослідження складає 894326,0 грн, у тому числі: вартість земельних поліпшень (будівель і споруд), що входять до складу досліджуваного будинковолодіння і припадає на спірний житловий будинок складає 710398,0 грн; вартість спірної земельної ділянки, умовно вільної від земельних поліпшень, що вхлдять до складу об`єкта дослідження складає 183928,0 грн;

-проведення розподілу будинковолодіння між двома співвласниками, виходячи із рівності часток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входить житловий будинок загальною площею 94,7 кв. м з господарськими будівлями, спорудами та земельна ділянка площею 0,122 га, здійснити технічно можливо відповідно до одного з шести варіантів розподілу (а. с. 105-158).

Також, відповідно до інформації експерта установлено, що відповідач ухилявся від участі у проведенні експертизи, не прибув на місце проведення дослідження у запланований час та не надавав доступу до об`єкта дослідження. (а. с. 51).

Також, зазначений висновок експерта від 04.11.2022 № 01/04/С містить інформацію про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , побудований у 1990 році, літня кухня, гараж, сарай 1991 року бобудови.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_4 за час шлюбу набув земельну ділянку площею 0,12 га на підставі рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Мединської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області від 23 грудня 1993 року згідно з положеннями статей 56, 67 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992.

Приписами статті 67 ЗК України (чинного станом на грудень 1993 року) було передбачено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Відповідно до статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

У статті 2 Декрету було визначено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз.

У 2014 році відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047 (а. с. 7).

Аналіз наявних у справі письмових доказів дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_4 набув право на спірну земельну ділянку, яку просить розподілити позивачка, за час шлюбу внаслідок приватизації такої земельної ділянки що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації такої земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновує, що спірна земельна ділянка, яку просить розподілити позивачка, відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 57 СК України є особистою власністю відповідача і не може бути предметом поділу.

Таким чином, позов ОСОБА_1 у частині вимог про поділ земельної ділянки, набутої за час шлюбу, задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог позивачки про поділ житлового будинку та господарських будівель і споруд суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до наявних у матеріалах справи копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , висновку експерта установлено, що спірний житловий будинок збудований у 1990 року, а господарські будівлі та споруди у 1991 році.

При цьому шлюб сторін зареєстровано 26 серпня 1991 року.

Отже, вищевказаний житловий будинок побудований до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю відповідача та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У матеріалах справи відсутні взагалі будь-які докази того, що спірний житловий будинок збудований під час перебування сторін у шлюбі, як про це зазначає у позові ОСОБА_1 .

Також, відсутні будь-які докази того, що будівництво господарських будівель та споруд мало місце у 1991 році після реєстрації шлюбу між сторонами.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

З огляду на принцип змагальності сторін та обов`язок сторони позивача довести належними доказами наявність обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині поділу спірного будинковолодіння, оскільки остання не довела, що вказане нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу.

Окремо суд враховує наступне.

У матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації права власності на спірне будинковолодіння.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 307/3957/14-ц зазначено, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

Як установлено, спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який просить поділити позивачка, збудовані у 1990-1991 роках. Своєю чергою земельну ділянку ОСОБА_4 передано лише у 1993 році, що свідчить про здійснення останнім самочинного будівництва будинку та господарських споруд.

Крім того, на переконання суду, необхідно зазначити наступне.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективність способу захисту полягає, зокрема, у забезпеченні максимально дієвого поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання.

Суд звертає увагу на те, що у своїх позовних вимогах ОСОБА_1 не просить визнати за нею право власності на відповідну частку спірного майна.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Підстава позову обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутись до суду з позовними вимогами до відповідача.

У цій справі позивачка не довела наявність фактичних підстав, якими обгрунтовано зміст позову.

Своєю чергою на підставі наявних у справі матеріалів суд не встановив, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу у рівних частинах.

Таким чином, суд, розглянувши позов у межах заявлених вимог та на підставі наданих стороною позивача доказів, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, дійшов висновку про недоведеність обгрунтованості позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд, з дотриманням положень частини шостої статті 259, частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання. На виконання вимог частини четвертої статті 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 лютого 2023 року.

Учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ