Справа № 145/1011/22
Провадження № 22-ц/801/266/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вальчук В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 рокуСправа № 145/1011/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Вальчука В.В., в залі суду,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який на даний час розірвано. Під час шлюбу в них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач за рішенням суду від 31.05.2018 у справі №145/517/18 мав би сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1200 грн щомісяця, але сплачує аліменти нерегулярними платежами та різними сумами. Станом на серпень 2022 року відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів в сумі 6 345 грн 25 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів. Дочка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач, крім сплати аліментів на утримання дитини, іншої допомоги не надає. З 01.07.2022 прожитковий мінімум для дитини від 6 років законодавством встановлено в розмірі 2 744 грн.

На даний час позивач не працює, втратила роботу, перебуває на обліку як безробітна у Тиврівській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості з 09.06.2022. З травня 2022 року відповідач сплачує аліменти в сумі 1 000 грн. Однак, вказаних коштів недостатньо для забезпечення потреб дитини.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просила змінити спосіб стягнення аліментів, присуджених 31.05.2018 за рішенням Тиврівського районного суду у справі №145/517/18 зі ОСОБА_2 на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з твердої грошової суми в розмірі 1 200 гривень щомісяця на стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки від усіх доходів відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі заяви і до повноліття дитини.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено спосіб стягування аліментів ухвалених рішенням Тиврівського районного суду 31.05.2022 в справі №145/517/18 з твердої грошової суми 1 200 гривень, які стягуються зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - на аліменти, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку його (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.09.2022 до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, а також зазначив, що за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки. При цьому розмір аліментів визначено з урахуванням встановлених у справи обставин.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та ухваленим за неповного з`ясування обставин справи.

Так, в апеляційній скарзі зазначено, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, чим був позбавлений права на належну участь в судовому процесі, подання доказів, власних аргументів, оскільки позовну заяву було вручено його матері, а не йому особисто.

Також скаржником вказано, що заявлена позивачем до стягнення частка від доходу (заробітку) відповідача ставить його у надзвичайно скрутне матеріальне становище, оскільки він проживає однієї сім`єю з цивільною дружиною та утримує двох її малолітніх дітей, батько яких будь яких коштів на їх утримання не надає. При цьому, скаржник протягом тривалого часу має проблеми зі здоров`ям та вимушений витрачати значні кошти на своє лікування та придбання відповідних лікарських препаратів.

Крім того, позивачем не обгрунтовано розмір заявлених до стягнення аліментів, а також не доведено того факту, що вона зі своєї сторони здійснює витрати на доньку та розміру таких витрат, які зумовили необхідність змінення способу стягнення аліментів, яке призвело до їх збільшення.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

11.01.2023 ОСОБА_1 надіслано до суду заяву, у якій остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано.

В шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 29.03.2013 (а.с. 3).

Рішенням Тиврівського районного суду від 31.05.2018 ухвалено стягувати зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти, в розмірі 1 200 гривень щомісячно, на утримання дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 27.03.2018 до її повноліття, про що 13.07.2018 видано виконавчий лист (а.с. 9).

ОСОБА_3 проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1311 від 01.09.2022, виданою Виконавчим комітетом Сутисківської селищної ради (а.с. 8).

Згідно з довідкою Тиврівської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості №126-22 від 31.08.2022 ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітна з 09.06.2022 (а.с. 6).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на серпень 2022 року ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 6 345,25 грн (а.с. 11 12).

Так, статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення.

У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 вказав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Частиною першою статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України №6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №138/594/17-ц та від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13.

Таким чином, саме одержувач аліментів наділений правом на звернення до суду із вимогою про зміну способу стягнення аліментів. При цьому, положення ч. 3 ст. 181 СК України не пов`язують право особи, яка звертається до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів з обов`язком надання доказів про наявність підстав для зміни розміру аліментів, оскільки таке право одержувачу аліментів гарантовано вказаною нормою СК України.

З системного аналізу вищевказаних правових норм слідує висновок, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі). Оскільки закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

Крім того, згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та змінити спосіб стягування аліментів ухвалених рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.05.2018 з твердої грошової суми 1 200 грн на аліменти в розмірі 1/8 частини усіх видів його доходу. Отже в апеляційній скарзі заявник вказує, що він згоден сплачувати аліменти у частці від його заробітку (доходу), однак не погоджується саме з розміром заявлених позивачем до стягнення аліментів.

Таким чином, зі змісту апеляційної скарги слідує, що відповідачем рішення суду першої інстанції в частині зміни способу стягнення аліментів не оскаржується, а оскаржується лише розмір стягуваних аліментів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не обгрунтовано розмір заявлених до стягнення аліментів, а також не доведено того факту, що вона зі своєї сторони здійснює витрати на доньку та розміру таких витрат, які зумовили необхідність змінення способу стягнення аліментів, то вказані доводи є безпідставними, оскільки судом встановлено, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, по сплаті аліментів відповідачем має місце заборгованість, а також у позові зазначено про погіршення матеріального стану позивача у зв`язку із втратою роботи та недостатності коштів для забезпечення потреб дитини.

Також, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що заявлена позивачем до стягнення частка від доходу (заробітку) відповідача ставить скаржника у надзвичайно скрутне матеріальне становище, оскільки він має проблеми зі здоров`ям та вимушений витрачати значні кошти на своє лікування та придбання відповідних лікарських препаратів, оскільки наявність у відповідача певних захворювань не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини і до того ж розмір понесених відповідачем витрат на лікування є недоведеним.

Щодо посилання відповідача на те, що він проживає однієї сім`єю з цивільною дружиною та утримує двох її малолітніх дітей, то сама лише долучена до матеріалів справи довідка про склад сім`ї, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрований за однією адресою із вказаними особами, не свідчить про факт їх перебування на його утриманні.

Крім того, необгрунтованими є доводи скаржника про те, що він не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки позовну заяву було вручено його матері, а не йому особисто, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Як вбачається з долучених скаржником до матеріалів справи доказів, зокрема, конверту, адресованого Тиврівським районним судом Вінницької області ОСОБА_2 та відстеження з офіційного сайту «Укрпошта», відправлення вручено члену сім`ї.

Отже, з урахуванням положень зазначеної вище норми та встановлених у справі обставин, ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів, з огляду на вищевикладене, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зміни способу стягнення аліментів та визначення їх у частці від доходу (заробітку) відповідача з урахуванням заявлених позивачем вимог.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (стаття 192 СК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати у зв`язку із апеляційним переглядом покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук