Справа № 159/2464/22 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/83/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2018 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.01.2018 і до досягнення дітьми повноліття.

На підставі цього рішення суду було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Ковельському ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

ОСОБА_2 сплачував аліменти нерегулярно, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з липня 2021 року по грудень 2021 року та з січня 2022 року по травень 2022 року у розмірі , що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 06 червня 2022 року, складеним державним виконавцем.

Посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, а також постанову Верховного Суду від 20.07.2020 у справі № 362/4462/16-ц щодо презумпції вини платника аліментів та постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц щодо порядку обчислення неустойки (пені), вважає, що наявні підстави для стягнення

з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за період

з липня 2021 року по травень 2022 року у розмірі 7341,68 грн згідно наведеного розрахунку.

Ураховуючи наведене, просила стягнути із відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 7341,68 грн та 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7341,68 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та 1000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 992,40 грн судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Позивачка відзив на апеляційну скаргу не подала.

У судовому засіданні позивачка апеляційну скаргу заперечила і просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлений про день та годину розгляду справи, відповідач у судове засідання не з`явився і його неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідач надіслав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується випискою з рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2018 року (а.с.9).

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.5, 6).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 19.03.2018 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 04.01.2018 і до досягнення дітьми повноліття (а.с.10-11).

На виконання вказаного судового рішення 05.07.2021 судом було видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Ковельському ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) /виконавче провадження № 66136638/ (а.с.53-54).

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем Голярчуком О. О., станом на 06.06.2022 заборгованість ОСОБА_2 за період із липня 2021 року по грудень 2021 року становила 13710,68 грн., яка сплачена ним у цьому розмірі у січні 2022 року, а з січня 2022 року по травень 2022 року заборгованість становить 13089,98 грн., яка не сплачена (а.с.12).

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав

і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків

від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено,

що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або

до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше

100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує

до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) зробила висновок щодо розрахунку пені на заборгованість зі сплати аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного

за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти,

до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання

не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів

за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер

і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним

із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості

з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем Голярчуком О. О., станом на 06.06.2022 заборгованість ОСОБА_2 за період із липня 2021 року по грудень 2021 року становила 13710,68 грн., яка сплачена ним у цьому розмірі у січні 2022 року, а з січня 2022 року по травень 2022 року заборгованість становить 13089,98 грн., яка на 06.06.2022 не сплачена (а.с.12).

Відповідач в апеляційній скарзі наведений розмір заборгованості не оспорює, лише вважає невинним себе у її виникненні після січня 2022 року. Також відповідач не спростовує наведений позивачкою та стягнутий судом розмір пені.

Відсутність своєї вини відповідач обґрунтовує незнанням до грудня 2021 року про відкриття у липні 2021 року за заявою позивачки виконавчого провадження з приводу примусового виконання рішення про стягнення аліментів; сплату заборгованості у грудні 2021 року та повідомлення державного виконавця про своє місце роботи, куди було скеровано постанову про звернення стягнення на заробітну плату. Також ним особисто 11.01.2022 було подано заяву роботодавцю про утримання з нього щомісячно повної суми стягнутих аліментів, маючи на увазі, що така сума буде перевищувати 50% від його заробітку. У подальшому, з грудня 2021 року і по 28.10.2022 ніхто його з приводу стягнення аліментів, а тим більше заборгованості не турбував. Вважає, що виною у виникненні заборгованості є невчасне перерахування аліментів роботодавцем та відсутність належного контролю державним виконавцем.

Апеляційний суд відхиляє зазначені посилання відповідача з огляду на таке.

Правовідносини щодо утримання батьками дитини або дітей

до їх повноліття регулюється главою 15 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття,

у визначений за домовленістю між ними спосіб або ж за рішенням суду

з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України (статті 180, 181, 183, 184, 189 СК України).

Так, частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти

на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Судовим рішення, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_2 визначено,

що аліменти стягуються з 04 січня 2018 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду.

Саме з цього часу відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти щомісячно у розмірі, визначеному судовим рішенням, хоча обов`язок щодо утримання дітей покладено на кожного з батьків з дня народження дітей.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Приєднана до апеляційної скарги копія заяви відповідача на ім`я приватного підприємця ОСОБА_5 , датована 11.01.2022 (а.с.56) не є належним, достовірним і допустимим доказом, оскільки не містить жодних реквізитів її прийняття підприємцем, чим не підтверджено фактичне її подання.

У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Повідомлення державного виконавця лише про наявність місця роботи, але самоусунення від обов`язку перевірити роботодавця щодо стягнення аліментів у визначеному рішенням суду розмірі, усвідомлюючи, що цей розмір перевищує 50% його заробітку, не свідчить, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, що він є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.

Оскільки відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості

з їх сплати, то це є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді