КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Мальцев Д.О.
Єдиний унікальний номер справи № 761/9103/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/1372/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі й гідності та спростування недостовірної інформації.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Титаренка М.М. звернулась до Шевченківського районного суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є автором поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 інформації в програмі « Свобода слова Савіка Шустера » в ефірі телеканалу «Україна». Власником телеканалу є ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», виробником телепередачі - ТОВ «Всесвітня Інформаційна Служба». Відеозапис вказаної програми також було розміщено на офіційному сайті телеканалу «Україна» за адресою: https://kanalukraina.tv/ua/.

Позивач вказує, що поширена відповідачем інформація стосується безпосередньо позивачки, є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. При цьому, позивач, перебуваючи на посаді Прем`єр-міністра, та її уряд вперше почав протидіяти закупівлі лікарських препаратів по завищеним цінам та намагався навести лад у сфері закупівлі за бюджетні кошти лікарських засобів та виробів медичного призначення. Крім того, саме ОСОБА_1 - як Прем`єр-Міністр України, перша в історії України з 1992 року організувала та розпочала масштабні перевірки та контроль щодо закупівельних лікарських засобів і виробів медичного призначення, а також цільового та ефективного використання відповідних бюджетних коштів Міністерством охорони здоров`я України у 2007-2009 роках. Крім того, Кабінетом Міністрів очолюваним позивачкою було прийнято ряд нормативно-правових актів, спрямованих на протидію закупівлі лікарських препаратів по завищеним цінам. Позивачка вказує, що поширена у висловлюваннях відповідача інформація створює в української громадськості уявлення про позивачку як політика, який діє з корисливих мотивів, вчиняє корупційні діяння, шляхом закупівлі у 2009 році за бюджетні кошти лікарського препарату «Таміфлю» по ціні 251, 00 грн за упаковку, нібито по завищеним цінам у п`ять разів, що є явно негативною та неправдивою інформацією про позивача.

Оскільки відповідачем було поширено недостовірну інформацію відносно позивачки, він має своїм обов`язком, у відповідності до ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України, спростувати її у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У прохальній частині позову просила -

-визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачки, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у програмі « Свобода слова Савіка Шустера » в ефірі телеканалу «Україна» у висловлюваннях ОСОБА_2 наступного змісту: «… ОСОБА_1 коли сама була Прем`єр - міністром робила навпаки просто… от, наприклад, у нас є дослідження і суди американські оце підтвердили, що в 2009 році, коли у нас була проблема і купували ми Таміфлю, ми його закупили, ОСОБА_4 , по 251 грн… Тобто в п`ять разів вище через посередника ОСОБА_7 було закуплено Таміфлю. Окружний суд США по округу Орігон присудив 24 травня наступного року ДП Укрвакцині повернути 19 млн.грн., як країні тому що посередники зняли гроші… в п`ять разів дорожче, під час проблеми і біди в країні наживаються на людях.»;

-зобов`язати відповідача протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили, спростувати недостовірну інформацію, поширену ним про позивачку ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі «Свобода слова Савіка Шустера » в ефірі телеканалу « Україна », шляхом зачитування програмі «Свобода слова Савіка Шустера » на телеканалі «Україна» тексту спростування наступного змісту: «Двадцять восьмого лютого дві тисячі двадцятого року мною під час виступу в програмі «Свобода слова Савіка Шустера » була поширена інформація про те, що ОСОБА_1 , коли була Прем`єр-міністром України у 2009 році закуповувала лікарський препарат Таміфлю у п`ять разів дорожче та наживалася на людях. Вказана інформація визнана судом недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 . Такі мої твердження були голослівними.»;

-стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Представник відповідача подав відзив проти позову, в якому заперечував, просив відмовити у задоволенні позову . Зазначив, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів того, що прямий ефір вказаної телепередачі відбувся саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаний позивачкою час. Крім того, позивачкою не надано доказів недостовірності поширеної інформації та порушення внаслідок її поширення особистих прав позивачки . Представник відповідача зазначив, що позивачка на час, про який повідомляється у спірних висловлюваннях (2009 рік), а також на даний час, була та є публічною особою, межі критики по відношенню до якої є значно ширшими, ніж по відношенню до звичайних громадян.

Від представника позивачки 16 вересня 2020 року надійшла заява про часткову відмову від позову та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року закрито провадження по справі у частині позовних вимог позивача до ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки про призначення судової лінгвістичної експертизи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права , та постановити нове рішення , яким позов задовольнити . В апеляційній скарзі зазначила , що суд невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права . На думку апелянта , суд проігнорував факт порушення прав позивачки поширенням щодо неї інформації , яка містить не лише допустимі оціночні судження , але й негативну інформацію ,яку не може бути віднесено до оціночної і такої ,яка стосується тверджень про факти ,що були спростовані доказами та поясненнями ,наданими позивачкою .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 26 січня 2023 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представники сторін приймали участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у програмі «Свобода слова Савіка Шустера » в ефірі телеканалу «Україна» ОСОБА_2 поширив інформацію наступного змісту: «… ОСОБА_4 коли сама була Прем`єр- міністром робила навпаки просто… от, наприклад, у нас є дослідження і суди американські оце підтвердили, що в 2009 році, коли у нас була проблема і купували ми Таміфлю, ми його закупили, ОСОБА_4 , по 251 грн. Тобто в п`ять разів вище через посередника ОСОБА_7 було закуплено Таміфлю. Окружний суд США по округу Орігон присудив 24 травня наступного року ДП Укрвакцині повернути 19 млн.грн., як країні тому що посередники зняли гроші… в п`ять разів дорожче, під час проблеми і біди в країні наживаються на людях.».

Позивачка, у позовній заяві стверджує, що зазначена інформація висловлена у формі твердження, стосується її, містить неправдиві факти про особу позивачки, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивачки.

Суд першої інстанції, аналізуючи зміст зазначеної інформації, дійшов правильного висновку, що вона за своїм смисловим навантаженням є критичною оцінкою певних фактів, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача, а не є твердженням про наявність певних фактів, як стосуються безпосередньо особи позивача.

Вірним є висновок і про те, що вказані вислови не містять посилань безпосередньо на особу позивача та на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Прем`єр-Міністра, діяла з корисливих мотивів та вчиняла корупційні діяння.

Крім того, враховуючи ту обставину, що позивачка у 2009 році обіймала посаду Прем`єр-Міністра України та очолювала Кабінет Міністрів України, тобто була політичним діячем та посадовою особою, її дії були і є предметом суспільного інтересу, а відтак позивачка підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вона виконувала свої функції.

За змістом вимог діючого законодавства, судової практики, практики Європейського суду із прав людини у цьому випадку, межа допустимої критики щодо позивачки як публічної особи є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи.

Позивачкою не доведено того, що повністю вся оспорювана інформація, яка була поширена відповідачем, стосується безпосередньо позивачки та висловлена у формі твердження.

На підтвердження зазначеної обставини позивачкою надано Висновок експерта № 41/21 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального дослідження) за адвокатським запитом ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 від 11 березня 2021 року, виконаного експертом Фраймович Л.В. З висновку вбачається, що оспорювані висловлювання, про які йдеться мова у позовній заяві є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями. Крім того, інформація щодо особи ОСОБА_1 , наявна у наведених вище висловлюваннях ОСОБА_6 , зроблених у програмі «Свобода слова Савіка Шустера» випуск 21 на телеканалі «Україна», є інформацією негативного характеру щодо особи позивачки ОСОБА_1 .

Представник відповідача заперечував проти вказаного доказу та зазначив, що висновок експерта не підтверджує недостовірності висловлювань останнього. Крім того, вказаний висновок не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідна експертиза може проводитись виключно державними експертними установами, до яких ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» не належить. Також експерт, який проводив дослідження, не мав свідоцтва на здійснення семантико-текстуальної експертизи.

Погоджуючись з твердженнями представника відповідача, та критично оцінюючи зазначений висновок експерта, суд правильно виходив із того, що висновок не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів, встановлених положеннями ст. 77-79, 102 ЦПК України, ч. 1-3 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу». При цьому суд зазначив, що до вказаного висновку не надано доказів того, що експерт, який проводив дослідження, отримав кваліфікацію судового експерта із вказаної спеціальності, як це передбачено ст. 10 Закону України «Про судову експертизу».

Посилання позивачки на лист МОЗ України за № 10.5-10/23633/2-20 від 11 серпня 2020 року, як на підтвердження відсутності завищення ціни на препарат, про який йдеться мова у оспорюваній інформації, також не підтверджує та не спростовує зазначені у позові обставини.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погоджується апеляційний суд, правильного виходив із такого.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

За змістом ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Положеннями ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», визначено ,що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У свою чергу, Конституцією України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підстав: закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободі вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (INSTYTUT EKONOMICHNYKH REFORM, TOV v. UKRAINE, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 02 червня 2016 року).

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.( правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 753/21759/16-ц, від 22 трвня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 758/6022/14-ц ).

У відповідності до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

За нормою частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивачкою, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_2 у програмі «Свобода слова Савіка Шустера » в ефірі телеканалу «Україна» є недостовірною та порушує немайнові права позивача, ганьбить її честь, гідність, ділову репутацію, стосується безпосередньо позивача.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи»).

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

При цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

З огляду на зазначене, доводи позивачки про те ,що поширена відповідачем інформація є фактичним твердженням а не оціночним судженням, є безпідставними.

Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує її.

З урахуванням наведеного суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення є законним і обґрунтованим, постановлене з дотриманням вимог законодавства, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набиране законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: