ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м.Суми

Справа №591/7677/20

Номер провадження 22-ц/816/1815/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 липня 2023 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний тест якого складено 04 серпня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні та визначення способів участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Світличну Я.О. звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 27 липня 2018 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року розірвано. У період їх шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Дитина проживає разом з відповідачкою.

Вказував, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, але він бажає бачитися зі своїм сином, спілкуватися з ним, приймати активну участь у вихованні сина та його розвитку.

Зазначав, що створення відповідачкою перешкод у спілкуванні позивача з сином порушує не лише його права як батька, а в першу чергу суперечить інтересам малолітньої дитини.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , визначивши такий спосіб участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним: 2 рази на місяць, у перші та останні вихідні місяця, з 18-00 години п`ятниці до 20-00 години неділі, безперешкодно забирати сина до себе додому для проведення з ним часу, спілкування з бабусею та іншими рідними; безперешкодно забирати сина на відпочинок з сім`єю на 2 тижні під час літніх канікул; безперешкодно відвідувати сина у дні хвороби за місцем його мешкання.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у спілкування батька ОСОБА_2 з їх спільним сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного графіку побачень:

1) 2 рази на місяць, у перші та останні вихідні місяця, з 18-00 години п`ятниці до 20-00 години неділі, безперешкодно забирати сина до себе додому для проведення з ним часу, спілкування з бабусею та іншими рідними;

2) безперешкодно забирати сина на відпочинок з сім`єю на 2 тижні під час літніх канікул;

3) безперешкодно відвідувати сина у дні хвороби за місцем його мешкання.

Зустрічі та побачення проводити із обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання, інтересів та потреб дитини.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачем не доведено належними доказами того факту, що відповідачем чиняться активні дії щодо перешкоджання у спілкуванні батька з дитиною.

Стверджує, що між сторонами відсутній конфлікт щодо участі та способу виховання та спілкування батька з сином, а є лише фактичне намагання батька дитини створити штучний спір з приводу виховання сина.

Вказує, що батько дитини не цікавиться життя сина, має іншу сім`ю, Окрім того, на час її приїзду в Україну, після тривалого перебування за кордоном, на її пропозицію організувати зустріч батька і дитини, позивач висловив категоричну відмову.

Також судом першої інстанції не враховано факту перебування дитини та відповідача за кордоном, а тому рішення суду не підлягає виконанню за умов, що склалися на території України.

Звертає увагу суду на те, що позивач проживає у м. Харків, яке включено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, а тому перебування дитини на вказаній території несе загрозу її здоров`ю та життю.

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, позивачем подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що з 27 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року розірвано (а.с. 157, т.1).

Сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, т. 1).

Малолітній син ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю.

28 квітня 2021 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.155, т.1).

Після розірвання шлюбу у сторін виникли суперечки з приводу способу участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 .

У висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 21 вересня 2021 року № 2025/27.1-26 зазначено про те, що служба вважала за можливе визначити порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у формі систематичних побачень з дитиною кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 10.00 до 18.00. Враховуючи вік дитини, зустрічі проводити за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 та у її присутності, з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_4 , бажання, розкладу дня та інших обставин, що мають істотне значення (а.с. 182-182, т. 1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникають конфлікти з приводу участі та способу виховання та спілкування батька з сином, враховуючи інтереси дитини, а також те, що сторони мешкають у різних містах України, а тому вважав за необхідне визначити спосіб участі виховання та спілкування батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного графіку побачень: 2 рази на місяць, у перші та останні вихідні місяця, з 18-00 години п`ятниці до 20-00 години неділі, безперешкодно забирати сина до себе додому для проведення з ним часу, спілкування з бабусею та іншими рідними; безперешкодно забирати сина на відпочинок з сім`єю на 2 тижні під час літніх канікул; безперешкодно відвідувати сина у дні хвороби за місцем його мешкання. Зустрічі та побачення проводити із обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання, інтересів та потреб дитини, відповідачка зобов`язана не чинити перешкоди у спілкування ОСОБА_2 з їх спільним сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно з частин 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Таким чином, міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

У справі яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами по справі виник спір з приводу участі позивача у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи встановлені обставини справи, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною шляхом встановлення періодичних побачень та спільного відпочинку.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 , виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, якнайбільше відповідає інтересам дитини, з врахуванням її віку, а також інтересам обох батьків та дитини та дозволяє дотриматись справедливого балансу у спільному вихованні дитини та реалізації прав на особисте спілкування з батьком, який проживає окремо.

Сам факт напружених відносин між колишнім подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

Колегія суддів зауважує, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає їх інтересам. Між тим з батьків, хто проживає окремо і дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина має рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати й інтересам дитини.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не підлягає виконанню за умов що склалися на території України, оскільки відповідачкою не надано доказів, які б свідчили про утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду.

Окрім того, що зобов`язання відповідачки дотримуватися способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною є питанням виконання судового рішення. В свою чергу, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною врегульовано ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова