Справа № 462/4186/22 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/2075/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Матяш С.І.,

з участю представника відповідача Залізничної РА ЛМР - Данчак Т.П., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , законного представника малолітнього ОСОБА_3 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2023 року (повний текст рішення складено 24 травня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 20 листопада 2019 року № 1559 «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 »;

- стягнути з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь позивачки як законного представника малолітнього ОСОБА_3 375 102 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої малолітньому ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивувала тим, що у них з ОСОБА_1 у шлюбі народився син ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами розірвано. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 30 липня 2013 року ОСОБА_1 було встановлено дні побачень із його малолітнім сином ОСОБА_3 , котрий проживає із матір`ю ОСОБА_2 : кожну першу та третю суботу місяця і кожну другу та четверту неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. у присутності матері дитини. Цього рішення позивачка ніколи не оскаржувала та, зазначає, що ніколи не перешкоджала побаченням відповідача ОСОБА_1 з сином. Натомість, ОСОБА_1 протягом тривалих періодів часу до сина не приходив, його вихованням та станом здоров`я не цікавився, про що позивачка неодноразово повідомляла Залізничну РА ЛМР як орган опіки та піклування. 20 листопада 2019 року Залізничною районною адміністрацією було прийнято розпорядження № 1559, яким, на думку позивачки, відповідачеві збільшено кількість днів та годин побачень із сином. Вважає, що таке рішення прийняте без відповідних правових підстав, без врахування висновку служби у справах дітей від 13 листопада 2019 року, а засідання комісії було неправомочним приймати будь-які рішення, оскільки на ньому були присутніми менше як дві третини загальної кількості її членів, без відображення ходу голосування із зазначенням прізвищ членів комісії в протоколі, а відтак, на її думку, підлягає визнанню незаконним та скасуванню в судовому порядку, як таке, що порушує права та інтереси малолітнього, в інтересах якого заявлений позов. Зазначала також, що у серпні 2020 року вона звернулася до суду з позовом до Залізничної районної адміністрації, третьої особи ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації № 1559 від 20 листопада 2019 року, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2021 року було задоволено. Постановою Львівського апеляційного суду, залишеною в силі постановою Верховного Суду, таке рішення Залізничного районного суду м. Львова було скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , відмовлено внаслідок неналежного складу співвідповідачів. Позивачка вважає, що малолітньому сину сторін заподіяно моральної шкоди внаслідок прийняття Залізничною РА ЛМР оскаржуваного рішення. Моральна шкода полягає у стражданнях, яких дитина зазнала від примушування його до частіших і триваліших побачень із батьком, що зашкодило його психічному здоров`ю, емоційній і психологічній рівновазі, що підтверджує психодіагностичними обстеженнями дитини.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2023 року позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 20 листопада 2019 року за № 1559 «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 ».

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь держави 992 грн 40 коп. судового збору.

В липні 2023 року ОСОБА_2 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним розпорядження та стягнення моральної шкоди, та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення, яким їх задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не визнав оскаржуване розпорядження незаконним, та не навів жодної правової підстави, з якої відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги. Такі висновки суду суперечать приписам частини першої статті 21 ЦК України. У цій частині позовних вимог, суд ухилився від надання правової оцінки взаємному зв`язку доказів, наявних у матеріалах справи, у їх сукупності. Також суд першої інстанції не надав правової оцінки доводам позивача про порушення прав дитини, гарантованих статтями 3, 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, малолітньому сину сторін, в інтересах якого пред`явлено позов, завдано моральну шкоду, яка полягає у стражданні і приниженні, якого малолітня дитина зазнала внаслідок протиправних дій органу опіки і піклування, внаслідок чого у нього виник високий рівень емоційної тривожності (психологічного напруження), почуття страху, втрата цікавості до навчання та малювання, тривожно-помисливий стан, порушення сну, збудливість та імпульсивність, побоювання про майбутнє, що підтверджується численними психодіагностичними обстеженнями.

Аналіз змісту апеляційної скарг свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про скасування розпорядження в апеляційному порядку не оскаржується, відтак його перегляд судом апеляційної інстанції у цій частині не здійснюється.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2020 року змінено спосіб стягнення аліментів, стягуваних за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на неповнолітнього сина ОСОБА_3 шляхом стягнення їх у твердій грошовій сумі.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, призначено покарання.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації № 466 від 30 липня 2013 року, виходячи з інтересів дитини, враховуючи зайнятість батьків, вік дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено днями побачень ОСОБА_1 із малолітнім сином, який проживає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 : кожну першу та третю суботу місяця і кожну другу та четверту неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. у присутності матері дитини.

11 липня 2017 року ОСОБА_2 зверталася до Залізничної районної адміністрації із заявою, у якій зазначала, що ОСОБА_1 не виконує розпорядження № 466 від 30 липня 2013 року.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації № 1559 від 20 листопада 2019 року, виходячи із інтересів дитини, враховуючи зайнятість батьків, вік дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено днями побачень ОСОБА_1 із його малолітнім сином ОСОБА_3 , котрий проживає з матір`ю ОСОБА_2 : кожну суботу місяця з 08 год. 30 хв. батько завозить разом з матір`ю сина на плавання, а потім відвозить дитину разом із матір`ю до 13 год. 00 хв. за адресою місця проживання; 2 та 4 неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. Побачення батька з дитиною мають відбуватися у присутності матері дитини.

Щодо визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування.

Задовольняючи ці позовні вимоги частково, а саме скасовуючи розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 20 листопада 2019 року № 1559 «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 », суд першої інстанції виходив з того, що таке прийняте в межах повноважень Залізничної районної адміністрації на підставі поданих батьками дитини документів та їх пояснень, проте комісія з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, на підставі рішення якої прийнято оскаржуване розпорядження, була неправомочна, оскільки на такому засіданні були присутні менш як дві третини загальної кількості її членів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Аналогічний спосіб захисту сімейних прав та інтересів передбачений пунктом 8 частини другої статті 18 СК України.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною другою статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 203/4901/16-ц (провадження № 14-232 цс 18) зазначено, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу реалізації та захисту позивачем інтересів малолітньої дитини щодо її особистих немайнових прав та інтересів, гарантованих СК України.

Обраний у справі, що переглядається спосіб захисту спрямований, зокрема, на визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії, яке, на думку позивача, суперечить актам цивільного законодавства, а саме приписам СК України та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866 (далі - Порядок № 866).

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст оскаржуваного розпорядження відповідає вимогам СК України та Порядку № 866, однак таке прийнято неповноважним органом, вірними є висновки місцевого суду саме про його скасування, без визнання його незаконним, адже таких обставин судом не встановлено.

Такий спосіб захисту відповідає вимогам закону, є ефективним для справи, що переглядається, адже поновив права позивача, оскільки у зв`язку із скасуванням оскаржуваного розпорядження судом, на його підставі не виникло прав та обов`язків в учасників спору щодо участі у вихованні дитини батьком, який проживає окремо від неї.

При цьому, судом вірно не створено передумов для неможливості винесення аналогічного розпорядження за умов правомочності органу, що його прийматиме.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують, адже ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального права особою, яка подала скаргу.

Колегія судді враховує, що під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо незаконності по суті оскаржуваного розпорядження.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

За змістом частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, визначених Конституцією та законами України.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Разом із тим, положення пункту 6 частини другої статті 18 СК України не можуть вважатися такими, що виключають можливість відшкодування, на підставі загальних норм ЦК України, моральної шкоди, у випадку її спричинення у сімейних відносинах.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 2-3897/10 (провадження № 61-6791св20) викладено такі висновки:

«Так, наведеному в частині другій статті 18 СК України, переліку способів захисту передує вказівка про те, що «Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є…». Вказана конструкція свідчить про незакритий характер такого переліку, який не вичерпується виключно наведеними в пунктах 1) - 7) способами захисту прав та інтересів.

Безпосередньо нормами Сімейного кодексу України відшкодування моральної шкоди передбачено лише у шести випадках:

- у разі позбавлення жінки можливості народити дитину (репродуктивної функції) у зв`язку з виконанням нею конституційних, службових, трудових обов`язків або в результаті протиправної поведінки щодо неї (частина третя статті 49 СК України);

- у разі позбавлення чоловіка можливості здійснення репродуктивної функції у зв`язку з виконанням ним конституційних, службових, трудових обов`язків або в результаті протиправної поведінки щодо нього (частина третя статті 50 СК України);

- у разі ухилення від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з батьків, хто проживає з дитиною (частина четверта статті 157 СК України);

- у разі ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини (частина друга статті 158 СК України);

- у разі ухилення від виконання судового рішення щодо участі у вихованні дитини (частина п`ята статті 159 СК України);

- у разі самочинної зміни місця проживання малолітньої дитини (частина друга статті 162 СК України).

Однак, з огляду на різноманітність суспільних відносин було б некоректним вважати, що право на відшкодування моральної шкоди у сімейних відносинах підлягає обмеженню лише вказаними у Сімейному кодексі України шістьма випадками або має бути прямо передбачено у договорі між учасниками сімейних відносин, при тому, що наприклад, у цивільних правовідносинах компенсація моральної шкоди внаслідок порушення права особи, за загальним правилом, може відбуватися у випадку її спричинення незалежно від наявності спеціальних норм (статті 16, 23 ЦК України, пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц), а у трудових - у випадку порушення законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237-1 Кодексу законів про працю України).

Обмеження права учасників сімейних відносин на відшкодування моральної шкоди лише випадками, передбаченими пунктом 6 частини другої статті 18 СК України, істотно звужує їх право на захист, і не може вважатися таким, що відповідає справедливості, добросовісності та розумності, як загальним засадам цивільного законодавства і засадам регулювання сімейних відносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України, частина дев`ята статті 7 СК України).

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що вказуючи на відшкодування моральної шкоди у частині третій статті 49, частині третій статті 50, частині четвертій статті 157, частині другій статті 158, частині п`ятій статті 159, частині другій статті 162 СК України законодавець передбачив, що певні діяння чи події безпосередньо тягнуть за собою обов`язок правопорушника відшкодувати моральну шкоду (статті 157, 158, 159, 162 СК України), або є підставою для її відшкодування (статті 49, 50 СК України), тобто зазначені шість випадків наведені у тексті Сімейного кодексу України не з метою виключити можливість відшкодування моральної шкоди в інших, а як такі, в яких сам факт завдання моральної шкоди відповідним правопорушенням (ухиленням від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, рішення суду або органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини, самочинною зміною місця проживання дитини, позбавленням репродуктивної функції) вже констатовано законом.

Отже, вказані у Сімейному кодексі України випадки (статті 49, 50, 157, 158, 159, 162 СК України) можливо розглядати як перелік діянь, що беззаперечно тягнуть за собою виникнення моральної шкоди. Натомість це не виключає можливості відшкодування такої шкоди, у разі її належного доведення, і в інших випадках порушення прав учасників сімейних відносин».

Згідно з положеннями статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Батьки та дитина є учасниками сімейних відносин (частина друга статті 2 СК України).

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У справі, що переглядається позов пред`явлено законним представником малолітньої дитини в інтересах останнього, а в означеній частині, такий пред`явленого тільки до органу опіки та піклування про відшкодуванням ним моральної шкоди, завданої малолітньому незаконним рішенням (розпорядженням).

Незважаючи на скасування в судовому порядку оскаржуваного розпорядження, факт завдання цим розпорядженням моральної шкоди саме дитині підлягає доведенню.

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів в цій частині, зокрема, з урахування віку дитини щодо обізнаності з розпорядженням та усвідомлення нею його незаконності, наявності у зв`язку із цим душевних страждань дитини та причинного зв`язку між такими стражданнями та скасованим розпорядженням.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

В цій частині доводи апеляційної скарги, з огляду на їх зміст, колегія суддів вважає юридично неспроможними, адже такі висновків суду не спростовують.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , законного представника малолітнього ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич