Ухвала

26 січня 2023 року

м. Київ

справа № 601/1648/22

провадження № 61-12874ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременецької міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кременецької міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення Кременецької міської ради від 01 вересня 2022 року № 3988.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Кременецької міської ради від 11 серпня 2022 року № 3920 та розпорядженням Кременецького міського голови від 12 серпня 2022 року № 192-од та від 30 серпня 2022 року № 207-о розірвано контракт з директором КНП «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради ОСОБА_4 та звільнено його з посади керівника вказаного підприємства 30 серпня 2022 року.

11 серпня 2022 року відповідачем прийнято рішення № 3720, яким тимчасове виконання обов`язків директора КНП «Кременецька опорна лікарня» з наступного дня після звільнення директора ОСОБА_4 покладено на ОСОБА_5

30 серпня 2022 року рішенням № 3987 внесено зміни в попереднє рішення та тимчасове виконання обов`язків директора лікарні було покладено на ОСОБА_6

01 вересня 2022 року Кременецькою міською радою було прийнято рішення № 3988 у відповідності до якого покладено тимчасово (до призначення керівника закладу за результатами конкурсу) виконання обов`язків директора КНП «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради з 02 вересня 2022 року на ОСОБА_3 , та визначено ОСОБА_7 уповноваженою особою (представником) з правом вчиняти дії від імені КНП «Кременецька опорна лікарня», у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, а рішення № 3987 визнано таким, що втратило чинність. Вважав, що таке рішення суперечить статуту КНП «Кременецька опорна лікарня», вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», а також порушує його трудові права та охоронювані законодавством інтереси.

Згідно з наказом від 22 листопада 2019 року № 162-к ОСОБА_1 є медичним директором КНП «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради. В силу вимог пункту 8.7 статуту КНП «Кременецька опорна лікарня» у разі відсутності керівника підприємства або неможливості виконувати свої обов`язки з інших причин його обов`язки виконує медичний директор, а в разі відсутності медичного директора, обов`язки виконує заступник медичного директора з амбулаторної роботи чи інший працівник підприємства, що визначається наказом керівника із зазначенням кола прав та обов`язків. Кременецька міська рада призначає і звільняє директора підприємства, а не виконуючого обов`язки директора підприємства (пункт 8.2.1 статуту).

Таким чином, відповідач не мав законних повноважень призначати виконуючого обов`язки директора КНП «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради на час відсутності директора, так як обов`язки директора лікарні повинен був виконувати він.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року,в задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 21 грудня 2022 року через підсистему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року.

Як на підставу касаційного оскарження представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Зокрема зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та пункту 6 Порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року № 1094, в частині визначення органу, який має повноваження призначати тимчасово виконуючого обов`язки керівника комунального закладу охорони здоров`я.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху, зазначено що посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України не підтвердились, з огляду на наявність практики Верховного Суду. Надано заявнику строк на усунення недоліків, зокрема подання касаційної скарги у новій редакції з урахуванням вимог ухвали та частини другої статті 389 ЦПК України та доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій цієї касаційної скарги.

У січні 2023 року представником заявника через підсистему «Електронний суд» надано матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема уточнену редакцію касаційної скарги та докази надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій цієї касаційної скарги.

Вивчивши зміст касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у новій редакції, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Визначаючи підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, заявник послався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 260/1130/19.

Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів).

У справі № 260/1130/19 позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила:

визнати протиправними та скасувати розпорядження Ужгородського міського голови від 29 липня 2019 року № 319 «Про подання конкурсної комісії», яким відхилено подання конкурсної комісії від 16 липня 2019 року щодо призначення ОСОБА_8 на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Ужгородський міський пологовий будинок» та рекомендовано винести на розгляд сесії міської ради питання про проведення повторного конкурсу; зобов`язати відповідача прийняти рішення за яким укласти з нею контракт; зобов`язати відповідача прийняти рішення за яким призначити позивачку на посаду директора КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради.

Верховний Суд у вказаній справі скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, з огляду на те, що позивачка, хоча і була визнана переможницею конкурсу на зайняття вакантної посади директора медичного закладу, однак, не відповідала кваліфікаційним вимогам директора КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради. Зокрема, судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано, що при визначенні вимог для претендентів на зайняття посади Генерального директора/начальника (завідувача) закладу охорони здоров`я в обов`язковому порядку мають враховуватись вимоги Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. «Охорона здоров`я» затвердженого та впровадженого в дію наказом Міністерства охорони здоров`я України № 117 від 29 березня 2002 року та погодженого Міністерством праці та соціальної політики України.

Таким чином, висновки сформульовані Верховним Судом у справі № 260/1130/19, з огляду на інші фактичні обставини і їх правове регулювання не підлягають застосуванню у справі № 601/1648/22.

Зазначене дає підстави для висновку, що заявником не підтверджена наведена ним підстава касаційного оскарження рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року - пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги в частині обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України є аналогічними тим, що викладені у касаційній скарзі попередньої редакції, та яким надано правову оцінку в ухвалі від 28 грудня 2022 року.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку, тому касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременецької міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков