ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 619/2318/23

провадження № 22ц/818/2543/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представниця відповідача ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2023 року в складі судді Остропілець Є.Р.

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 619/4281/20, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року скасовано; позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдані збитки 9 606,40 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 2 102,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Вказав, що 21 лютого 2023 року відповідачем здійснено фактичне виконання постанови Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в повному обсязі.

Вважав, що він має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення постанови Харківського апеляційного суду по справі № 619/4281/20 16 вересня 2021 року по день виконання боржником грошового зобов`язання в повному обсязі 20 лютого 2023 року.

Таким чином, загальний розмір інфляційних витрат за вказаний період складає 4 946,06 грн, а загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за цей же період - 674,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 3 % річних у розмірі 674,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 4 946,06 грн, а також стягнути судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 4 000,00 грн та сплачений судовий збір у сумі 858,88 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 674,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 4 946,06 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 858,88 грн.

На вказане рішення ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що між ним та позивачем не було укладено жодного договору, на підставі якого виникли грошові зобов`язання між сторонами. Вважав, що договір відступлення права вимоги не є підставою стягнення з нього трьох відсотків річних та індексу інфляції, оскільки цей договір було укладено між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» про право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків саме з Акціонерного товариства «СК «Мега-Гарант», а не з нього. Також, жодного договору між ним та первісним кредитором, на підставі якого виникли грошові зобов`язання у нього не укладалися. Матеріали справи не містять доказів того, що відступлене право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків стосується саме його. Зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не обґрунтував перехід до позивача права вимоги трьох процентів річних та індексу інфляції, які стягнуто, а також будь-якого грошового зобов`язання з нього. Вказав, що він не ухилявся від сплати стягнутих грошових коштів, дізнався про судове рішення з додатку «ДІЯ» та сплатив дану суму 21 лютого 2023 року. При цьому йому не було відомо про розгляд даної справи, копії документів він не отримував. Посилався на те, що договір про відступлення права вимоги укладено саме з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , однак даний позов подано як фізичною особою ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мав права пред`явлення позовних вимог. Вважав, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що в Єдиному реєстрі адвокатів відсутня інформація щодо адвоката Самойленка П.М., тобто він здійснює свою діяльність в порушення вимог статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а отже стягнення з нього правової допомоги є безпідставною та незаконною. Зазначив, що позивачем сплачено правову допомогу на рахунок адвоката як фізичної особи, а не як самозайнятої особи. Копія посвідчення адвоката Самойленка П.М. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме підписано неуповноваженою особою. Посилався на те, що заяву представника про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду судом проігноровано. Її розглянуто не було та не було підключено його представника до участі у судовому засіданні.

24 листопада 2023 року через систему «Електронний суд» Попов В.Є. до суду апеляційної подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що встановлені в судовому рішенні обставини відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. При цьому посилався на практику Верховного Суду (постанова від 16 травня 2018 року (справа № 14-16цс18), (постанова від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-113цс14) щодо того, що відшкодування заподіяної злочином майнової і моральної шкоди є грошовим зобов`язанням; (постанова від 10 квітня 2018 року (справа №910/10156/17), (постанова від 01 червня 2016 року (справа №3-295гс16) щодо того, що грошове зобов`язання може виникнути і з факту завдання шкоди особі; (постанови Верховного Суду України від 04 липня 2011 року (справа №13/210/10); 23 вересня 2015 року (справа №6-120цс15); 02 вересня 2015 року (справа № 6-369цс15); 25 травня 2016 року (справа №6-157цс16) щодо того, що наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків; (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (справа №753/16525/16-ц) щодо визначення понять фізичної особи і фізичної особи підприємця та їх правового статусу, зазначивши, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа підприємець» сам по собі не впливає на будь які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Щодо повноважень представника ОСОБА_2 зазначив, що в матеріалах справи наявні повноваження адвоката, які не визнані у передбаченому законом порядку недійсними або скасованими. Також відсутні докази припинення права адвоката на зайняття адвокатською діяльністю. Вказав, що попередній розмір судових витрат, який він очікує понести у зв`язку з наданням відзиву на апеляційну скаргу становить 2 000,0 грн.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання тягне за собою застосування статті 625 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року у справі № 619/4281/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. (а.с.5-6).

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року скасовано; позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдані збитки 9 606,40 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 2 102,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн (а.с.7-12).

21 лютого 2023 року ОСОБА_3 сплатив за вказаним судовим рішенням суму 15 708,40 грн, тобто здійснено фактичне виконання постанови Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в повному обсязі (а.с.13).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на наведені вище норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17 (провадження № 61-30148св18) зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.

Положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та у справі № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Аналізуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, слід зробити висновок про те, що грошове зобов`язання це цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.

Разом з тим не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.

Крім того, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, стягнення відсотків річних та інфляційних витрат, передбачених статтею 625 ЦК України, можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Матеріали справи свідчать про те, що постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдані збитки в сумі 9 606,40 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 2 102,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн, загальна сума - 15 708,40 грн.

ОСОБА_3 виконав вказане судове рішення в повному обсязі 21 лютого 2023 року, сплативши ОСОБА_1 суму 15 708,40 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), та у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21).

У зв`язку із викладеним колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення базової суми для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України, а саме, виходячи з загальної суми 15 708,40 грн за період з 16 вересня 2021 року (наступний день після дати набрання судовим рішенням законної сили) по 20 лютого 2023 року (перед днем виконання судового рішення) розмір 3% річних становить 4 946,06 грн, а інфляційні втрати 674,00 грн, що і підлягає стягненню.

Посилання ОСОБА_3 на те, що між ним та позивачем не укладено жодного договору, на підставі якого виникли грошові зобов`язання між сторонами; що договір відступлення права вимоги не є підставою стягнення з нього трьох відсотків річних та індексу інфляції, оскільки цей договір укладено між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» про право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків саме з Акціонерного товариства «СК «Мега-Гарант», а не з нього; жодного договору між ним та первісним кредитором, на підставі якого виникли грошові зобов`язання у нього не укладалися; матеріали справи не містять доказів того, що відступлене право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків стосується саме його; що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано перехід до позивача права вимоги трьох процентів річних та індексу інфляції, які стягнуто, а також будь-якого грошового зобов`язання з нього, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дія статті 625 ЦК України не обмежена лише договірними зобов`язаннями. У зв`язку із тим, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується судовим рішенням, грошове зобов`язання вчасно не виконано, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що договір про відступлення права вимоги укладено саме з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , однак даний позов подано ОСОБА_1 , як фізичною особою, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мав право пред`явлення позовних вимог, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки у відповідності до постанови Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 619/4281/20 завдані збитки стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 , а правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що заяву представника про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду судом проігноровано, розглянуто не було та не підключено його представника до участі у судовому засіданні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з протоколу від 09 жовтня 2023 року у судове засідання учасники справи не з`явилися. Зауважень на протокол ОСОБА_3 не вносив.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, в розмірі 4 000,00 грн, виходячи з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Матеріали справи свідчать про те, що 30 січня 2019 року між адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 30/01/19 (а.с.15).

13 березня 2023 року між адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 30/01/1930 від 30 січня 2019 року, за якою сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року становить 4 000,00 грн (а.с.16).

Також 13 березня 2023 року адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 складено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, за яким адвокатом були надані клієнту наступні послуги: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, витрачено 2 години, вартість 500,00 грн; складання позовної заяви та підготовка документів до позовної заяви, витрачено 4 години, вартість 2 000,00 грн; подання позовної заяви через систему «Електронний суд», витрачено 1 година, вартість 1 000,00 грн (а.с.17).

Як вбачається з платіжної інструкції № Р24АР24А946765033D1198 від 13 березня 2023 року ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_2 4 000,00 грн, як оплата послуг за надання правової допомоги (а.с.18).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що в Єдиному реєстрі адвокатів відсутня інформація щодо адвоката Самойленка П.М., тобто він здійснює свою діяльність в порушення вимог статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а отже стягнення з нього правової допомоги є безпідставною та незаконною; що позивачем сплачено правову допомогу на рахунок адвоката як фізичної особи, а не як самозайнятої особи, копія посвідчення адвоката Самойленка П.М. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме підписано неуповноваженою особою колегія суддів вважає безпідставними, оскільки особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, а відсутність в Єдиному реєстрі адвокатів України даних про адвоката не позбавляє його права представляти інтереси клієнта у цивільному судочинстві (постанови Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19, від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/213848/19).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу з 4 000,00 грн до 2 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.