Ухвала

Іменем України

30 січня 2023 року

м. Київ

справа № 501/4440/19

провадження № 61-1023ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою, в якому просила встановити порядок користування житловим будинком і господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , за яким виділити в натурі їй у володіння та користування: з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а1»: коридор 1-1 площею 6,9 кв. м; житлову кімнату 1-2 площею 14,5 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 11,5 кв. м та житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв. м з подальшим переобладнанням під санвузол та кухню, що в сукупності складає 40,7 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «В» - навіс площею 14 кв. м, літ. «Е» - майстерню площею 11,1 кв. м, літ. «Д» - сарай площею 22,1 кв. м, літ. «Г» - вбиральню площею 1,9 кв. м, літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв. м., 1/2 № 2 - огорожу, № 4 - цистерну, загальною площею 66,9 кв. м. У володінні та користуванні ОСОБА_1 в натурі залишити: з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а1»: житлову кімнату 1-6 площею 12,1 кв. м; коридор 1-5 площею 7,6 в. м; кухню 1 площею 12,9 кв. м; санвузол ІІ площею 6,7 кв. м; котельну ІІІ площею 3,2 кв. м, IV - кухню площею 6 кв. м, V - майстерню площею 34,6 кв. м, що в сукупності складає 83,1 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв. м, літ. «б» -прибудову площею 10,6 кв. м, літ. «б1» - погріб площею 28,5 кв. м, літ. «Н» - вбиральню площею 2,3 кв. м, літ. «М» - сарай площею 6,9 кв. м, № 1 - ворота; 1/2 № 2 - огорожу, № 3 - цистерну, загальною площею 76,8 кв. м. У спільному користуванні сторін залишити: з господарських будівель та споруд: № 5 - хвіртку. Встановити порядок користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою, виділивши в натурі: їй у володіння та користування земельну ділянку площею 0,0202 га під господарськими будівлями та спорудами згідно з планом поділу земельної ділянки, складеним Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року; ОСОБА_1 у володіння та користування - земельні ділянки площами 0,0111 га і 0,0091 га, під господарськими будівлями та спорудами згідно з планом поділу земельної ділянки, складеним Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року; залишити в загальному користуванні земельну ділянку площею 0,0223 га згідно з планом поділу земельної ділянки, складеним Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у влаштуванні паркану по межі земельної ділянки площею 0,0186 га, що виділена їй у володіння та користування.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 12 лютого 1997 року та посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З. І., зареєстрованим в реєстрі за № 702, їй та ОСОБА_1 належить в рівних частках житловий будинок з господарчими спорудами, розташований на АДРЕСА_1 . Також згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 20 березня 2008 року на підставі рішення Іллічівської міської ради від 30 листопада 2007 року № 339/73-V, їй та ОСОБА_1 належить в рівних частках земельна ділянка площею 0,0627 га, на якій розташований зазначений житловий будинок. Відповідач, який, окрім спірного житлового будинку, має у власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , перешкоджає їй користуватися спільним житловим будинком на АДРЕСА_1 , у зв`язку чим вона вимушена звернутися з цим позовом.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою, в якому просив: зобов`язати ОСОБА_2 , не перешкоджати йому користуватися земельною ділянкою площею 0,0627 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 знести за свій рахунок самочинно встановлений паркан на земельній ділянці площею 0,0627 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши: йому в користування такі приміщення житлового будинку літ. «А»: № 1-5 коридор площею 7,6 кв. м, 1- 6 - житлова площею 12,1 кв. м, № 1-4 житлова площею 7,8 кв. м, літ. а1 - прибудова площею 28,8 кв. м, що складається з приміщень: № Т - кухня площею 12,9 кв. м, № II - санвузол площею 6,7 кв. м, № III - котельні площею 3,2 кв. м, № IV - кухня 6 кв. м, господарчі будівлі та споруди: літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв. м, літ. «В» - навіс площею 14 кв. м, літ. «М» - сарай площею 6,9 кв. м, літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв. м, літ. «Н» - вбиральня площею 2,3 кв. м; в користування ОСОБА_2 - такі приміщення житлового будинку літ. «А»: № 1-1 коридор площею 6,9 кв. м, № 1-2 - житлова площею 14,5 кв. м, № 1-3 - житлова площею 11,5 кв. м, господарчі будівлі та споруди: літ. «Д» - сарай площею 22,1 кв. м, літ. «Е» - майстерня площею 11,1 кв. м, літ. «61» - погріб площею 28,5 кв. м, літ. «Г» - вбиральня площею 1,9 кв. м.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18 лютого 2020 року первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено порядок користування житловим будинком і господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , за яким виділено в натурі в користування та володіння ОСОБА_2 : з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а1»: коридор 1-1 площею 6,9 кв. м; житлову кімнату 1-2 площею 14,5 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 11,5 кв. м; житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв. м з подальшим переобладнанням під санвузол та кухню, а також горище над вказаними приміщеннями, що в сукупності складає 40,7 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «В» - навіс площею 14 кв. м; літ. «Е» - майстерню площею 11,1 кв. м; літ. «Д» - сарай площею 22,1 кв. м; літ. «Г» - вбиральню площею 1,9 кв. м; літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв. м; 1/2 № 2 огорожу; № 4 - цистерну, загальною площею 66,9 кв. м. У володінні та користуванні ОСОБА_1 в натурі залишено: з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а1»: житлову кімнату 1-6 площею 12,1 кв. м; коридор 1-5 площею 7,6 кв. м та горище над ними; кухню площею 12,9 кв. м; санвузол ІІ площею 6,7 кв. м; котельну ІІІ площею 3,2 кв. м; ІV - кухня площею 6 кв. м; V - майстерня площею 34,6 кв. м., що в сукупності складає 83,1 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв. м; літ. «б» прибудов площею 10,6 кв. м; літ. «б1» - погріб площею 28,5 кв. м; літ. «Н» - вбиральню площею 2,3 кв. м; літ. «М» - сарай площею 6,9 кв. м; № 1 - ворота; 1/2 № 2 - огорожу; № 3 цистерну, загальною площею 76,8 кв. м. У спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено з господарських будівель та споруд: № 5 - хвіртку. Встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , виділено в натурі: ОСОБА_2 у володіння та користування земельну ділянку площею 0,0202 га під господарськими будівлями та спорудами згідно з планом поділу земельної ділянки, складеним Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року; ОСОБА_1 у володіння та користування земельні ділянки площею 0,0111 га та 0,0091 га під господарськими будівлями та спорудами згідно з планом поділу земельної ділянки, складеної Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року; залишено в загальному користуванні земельну ділянку площею 0,0223 га згідно з планом поділу земельної ділянки, складеним Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 квітня 2021 року. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що первісні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні вимоги ОСОБА_1 частково співпадають, однак з висновком судового експерта не погодилася жодна зі сторін, тому єдиним наявним варіантом встановлення порядку користування сторонами спірним житловим будинком є варіант, за яким кожному необхідно виділити ті приміщення, які вони просять, а спірні приміщення розподілити між сторонами з урахуванням співмірності площі, яка припадає кожному. Вирішуючи питання про визначення порядку користування сторонами господарськими спорудами, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з плану поділу земельної ділянки, виготовленим 13 квітня 2021 року Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з урахуванням відповідного поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд. Стосовно вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у влаштуванні паркану по межі земельної ділянки площею 0,0202 га суди дійшли висновку про передчасність такої вимоги, оскільки позивач за первісним позовом ще не здійснювала відповідних дій та не довела, що відповідач може чинити їй перешкоди в цьому.

17 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким встановити порядок користування житловим будинком і господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , за яким виділити в натурі в користування та володіння ОСОБА_2 : з житлового будинку літ. «А»: коридор 1-1 площею 6,9 кв. м, житлову кімнату 1-2 площею 14,5 кв. м, житлову кімнату 1-3 площею 11,5 кв. м, а також горище над вказаним приміщенням, загальною площею 32,9 кв. м, житловою площею 26 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «В» - навіс площею 14 кв. м, літ. «Е» - майстерню площею 11,1 кв. м, літ «Д» - сарай площею 22,1 кв. м, літ «Г» - вбиральню площею 1,9 кв. м, літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв. м, 1/2 № 2 огорожу, № 4 цистерну, загальною площею 66,9 кв. м. Виділити в натурі в його ( ОСОБА_1 ) користування та володіння: з житлового будинку літ. «А» житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 12,1 кв. м, коридор 1-5 площею 7,6 кв. м та горище над ними, загальною площею 27,5 кв. м, житловою площею 19,9 кв. м; з господарських будівель та споруд: літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв. м, літ. «б» - прибудову площею 10,6 кв. м, літ. «б1» - погріб площею 28,5 кв. м, літ. «Н» - вбиральню площею 2,3 кв. м, № 1 ворота 1/2 № 2 огорожу, цистерну, загальною площею 69,9 кв. м.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використане в процесі будівництва. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18 зазначено, що це правило застосовується при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Тобто чинним законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято в експлуатацію. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19 вказано: зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Оскаржуваними судовими рішеннями йому було виділено у володіння та користування приміщення, які самовільно побудовані ним (прибудова літ. «а1» та сарай літ. «М»), що є неприпустимим і порушує його право власності на житло. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц наголосив на тому, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 12 лютого 1997 року та посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З. І., зареєстрованим в реєстрі за № 702, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить в рівних частках житловий будинок з господарчими спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 20 березня 2008 року на підставі рішення Іллічівської міської ради від 30 листопада 2007 року № 339/73-V, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить в рівних частках земельна ділянка площею 0,0627 га, на якій розташований зазначений житловий будинок.

За даними технічного паспорта на житловий будинок, виготовленого станом на 08 грудня 2016 року житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а1» складаються з: 1 - коридору площею 6,9 кв. м; житлової кімнати - 14,5 кв. м; житлової кімнати - 11,5 кв. м, житлової кімнати - 7,8 кв. м, коридору - 7,6 кв. м, житлової кімнати - 12,1 кв. м, кухні - 12,9 кв. м, санвузла - 6,7 кв. м, котельної 3,2 кв. м, кухні - 6 кв. м, майстерні - 34,6 кв. м. Всього по літ. «А» загальна площа приміщень складає 123,8 кв. м, в тому числі житлова - 45,9 кв. м.

Також, наявні господарські будівлі: літ. «Б» - гараж, літ. «б» прибудова, літ . «б1» - погріб, літ. «В» - навіс, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - майстерня, літ. «Ж» - погріб, літ. «М» - сарай, літ. «Н» - вбиральня, № 1 - ворота, № 2 - огорожа, № 3 - цистерна, № 4 - цистерна, № 5 - хвіртка.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2020 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком експерта від 20 серпня 2020 року № 942/2020 комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи запропоновано варіанти користування житловим будинком та земельною ділянкою, однак такі варіанти не узгоджуються з позовними вимогами сторін.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 712/1936/16-ц (провадження № 61-29843св18) зазначено, що у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Встановивши, що спірні правовідносини стосуються не поділу домоволодіння, а встановлення порядку спільного користування ним, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення при неможливості забезпечення відповідності ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, та дійшли правильного висновку про виділення сторонам в користування приміщень, які є придатними для проживання, що не порушує прав співвласників спірного будинку та не змінює їх часток у праві власності.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Посилання в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19, не заслуговує на увагу, оскільки в цій справі суди попередніх інстанцій не вирішували питання про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, а встановили порядок користування спільним нерухомим майном.

Судами попередніх інстанцій встановлено належність сторонам на праві власності (спільної часткової) спірного нерухомого майна.

Посилання на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц і доводи заявника про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, є неспроможними, так як: 1) в цій справі не було пред`явлено позову про поділ (виділ) об`єкта нерухомого майна, відповідно, й судами не були застосовані норми ЦК України, якими врегульовано зазначене питання (статті 367, 370 ЦК України); 2) під час судового розгляду суди не встановили, а сторони не зазначили того, що до складу спірного домоволодіння входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, на які за сторонами не визнано права власності. Як встановили суди попередніх інстанцій, згідно з технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим станом на 08 грудня 2016 року, загальна площа приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 складає 123,8 кв. м, в тому числі житлова - 45,9 кв. м. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 січня 2023 року, індексний № 319837510, доданого заявником до касаційної скарги, вбачається, що житловий будинок загальною площею 123,8 кв. м, житловою площею 45,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , спільна часткова власність, розмір частки 1/2. Тобто у власності сторін перебуває об`єкт нерухомого майна, загальна і житлова площа якого відповідає зазначеній в технічному паспорті та згідно з якою суди вирішували питання про встановлення порядку користування нерухомим майном.

Такі доводи касаційної скарги (про те, що до складу спірного домоволодіння входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна) зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук С. О. Карпенко

І. М. Фаловська