Провадження № 2/201/568/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Алпенідзе К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 23.11.2020р. перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки (а.с.№3-10 т.№1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 27.11.2020р. позовна заява прийнята до розгляду, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с.№48 т. № 1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.12.2020р. у справі № 201/11151/20 (провадження № 2-з/201/226/2020) вжиті заходи забезпечення позову (а.с.№62 т.№ 1).

Ухвалою суду від 22.03.2021р. провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 200/22690/17 (а.с.№ 127 т.№1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.07.2021р. ухвала суду від 22.03.2021р. скасована та справу повернуто для продовження розгляду (а.с.№155-159 т.№1).

Ухвалою суду від 27.07.2022р. в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Янової Е.В. про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (а.с.№192-193 т.№2).

27.07.2022р. ухвалою суду (постановлена без виходу до нарадчої кімнати згідно положень ст. 353, ч. 4, 5 ст. 259 ЦПК України) підготовче засідання було закрите на підставі ст. 197, п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України та призначено розгляд справи в судове засідання (а.с.№190 зв. ст. т. № 2).

В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник адвокат Афанасьєв Р.Г. (діє на підставі довіреності від 26.05.2020р. - а.с.№46 т. №1), посилалися на те, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за ОСОБА_3 було визнано право власності на дану квартиру. 25.05.2018р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири та 05.07.2018р. ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 за договором іпотеки належну їй квартиру, як забезпечення виконання зобов`язань. 04.11.2020р. ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення від 09.01.2018р. було скасоване, а отже скасовані і підстави для набуття за ОСОБА_3 права власності. Оскільки квартира позивачки вибула поза її волею з власності, просили витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6кв.м., житлова площе 91,3кв.м., припинити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності, визнати недійсним договір іпотеки від 05.07.2018р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та припинити дію записів про іпотеку та запис про обтяження.

08.12.2021р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , в обґрунтування якого останній посилався на те, що позивачка, на забезпечення виконання її чоловіком ОСОБА_5 зобов`язань по договорам позики, на підставі договору іпотеки від 02.03.2015р. передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки умови договорів позики не були виконані належним чином, ОСОБА_3 звернувся до суду та заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності. Відповідач вважав, що посилання позивачки, що квартира вибула з власності поза її волею є необґрунтованими, оскільки позивачці було достеменно відомо про невиконання її чоловіком умов договорів позики. Крім того, з моменту скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позивачкою не було заявлено вимогу про поворот виконання рішення суду. Також, відповідач зазначив, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а отже задоволення вимог позивачки призведе до порушення права власності ОСОБА_2 . Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.№176-178 т.№1).

08.12.2021р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому відповідачка в обґрунтування заперечень посилалася на те, що вона є добросовісним набувачем спірного майна, а позивачка приховує дійсні обставини. У зв`язку з неналежним виконанням чоловіком позивачки умов договорів позики, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було звернуто стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) та визнано за ОСОБА_3 право власності. Оскільки позивачка не оспорює договір іпотеки, ОСОБА_2 вважає, що майно вибуло за волевиявленням позивачки, а тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.№211-214 т.№1).

14.12.2021р. представником позивачки адвокатом Афанасьєвим Р.Г. в порядку ст. 179 ЦПК України подані відповіді на відзиви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в яких адвокат по суті доводів зазначив, що посилання відповідачів на те, що квартира позивачки вибула з її власності за її згодою є необґрунтованими, оскільки право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_3 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, а отже не пов`язано з жодними діями позивачки по передачі свого права власності. Посилаючись на правові висновки ВП ВС, викладені у справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019р., представник позивачки наполягав, що спірна квартира вибула з власності позивачки поза її волею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (а.с.№ 1-9 т.№2).

20.07.2022р. суду надійшла заява представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвоката Янової Е.В. (діє на підставі ордерів серія ДП № 000041 від 22.11.2020р. та серія ДП № 23/04/000048 від 23.04.2021р. - а.с.№183, 184 т.№2) про застосування преюдиції, а саме, застосування обставин, що встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 200/22690/17 (а.с.№147-149 т.№2).

03.01.2023р. (під час перебування судді Ткаченко Н.В. у відпустці) до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Янової Е.В. про скасування заходів забезпечення позову (а.с. № 11-15 т. № 3). В обґрунтування цього клопотання, представник відповідачів посилалася на те, що вжиті судом заходи забезпечення позову є грубим порушенням прав відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що в свою чергу призводить до порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Також представник відповідачів посилалася на те, що відповідачі впевнені в тому, що позивачка та її чоловік присвоїли собі грошові кошти, отримані за договорами позики на загальну суму 19 804 876грн. 45коп., а зараз намагаються ще й відібрати квартиру, яка є предметом іпотеки. Адвокат вважала, що вжиті заходи забезпечення позову мають бути скасовані.

30.01.2023р. до суду надійшли заперечення представника позивачки щодо скасування заходів забезпечення позову, в яких представник позивачки просив відмовити в задоволенні клопотання з посиланням на те, що клопотання є необґрунтованим (а.с.№64-66 т. № 3).

31.01.2023р. представник позивачки - адвокат Афанасьєв Р.Г. надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Під час ухвалення рішення просив врахувати, що позивачку було позбавлено права власності, рішення суду від 30.11.2021р. не передбачає позбавлення позивачки права власності та не може бути виконано, оскільки з травня 2018р. право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 . Також просив врахувати практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (а.с.№71 т. № 3).

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвокат Янова Е.В. в заявах до суду від 30.01.2023р. та 31.01.2023р. просила розглянути справу в судовому засіданні без фіксування процесу технічними засобами, а також просила застосувати преюдицію та взяти до уваги рішення суду від 30.11.2021р. (а.с. № 67-68, 69-70 т. № 3).

Відповідач ОСОБА_4 в підготовчі та судові засідання не з`являвся, згідно відомостей АТ «Укрпошта» приймання кореспонденції до м. Покровська Донецької області тимчасово не проводиться (а.с.№ 197-198, 241-242, 247-249 т.№2, а.с. № 7-9, 60-62 т. № 3). З огляду на це, відповідач був повідомлений про дату та час розгляду справи шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України» (а.с. № 246 т. № 2, а.с.№ 10, 63 т.№3).

З огляду на вищевикладене, у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи в судовому засіданні 31.01.2023р. за відсутності усіх сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку змісту заперечень проти позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2007р. набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.№ 14-17 т.№1).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» ДМР від 01.07.2009р. відбулася державна реєстрація права власності на цю квартиру (а.с.№18 т.№ 1).

02.03.2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 255/НАК090987-НАК 090990, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В., згідно якого в рахунок виконання зобов`язання за договорами позики № 15/02/15/1, 16/02/15/2, 16/02/15/3, 16/02/15/4, 16/02/15/5 від 16.02.2015р. в загальному розмірі 17 944 260 грн., передано в іпотеку належне ОСОБА_1 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.№22 т.№1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договорами позики від 16.02.2015р. в сумі 20 000 493грн. 46коп. станом на 21.12.2017р., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.03.2015р., укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченому приватним нотаріусом ДМНО Кухнітою В.В., за реєстровим № 255, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру (а.с.№ 36-38 т.№1).

13.02.2018р. право власності на спірну квартиру, яке набув ОСОБА_3 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 200/22690/17 від 09.01.2018р., було зареєстровано, що підтверджується записом про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 24829742 (а.с.№20 зв. ст. т. № 1).

25.05.2018р. ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 25.05.2018р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 465 (а.с.№39-40 т. № 1).

25.05.2018р. право власності ОСОБА_2 на підставі даного договору купівлі-продажу було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 26335361) (а.с.№20 т.№1).

05.07.2018р. ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання умов договору позики від 05.07.2018р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М., передала ОСОБА_4 в іпотеку за договором іпотеки належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.№41-43 т.№1).

04.11.2020р. ухвалою Бабішкінського районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення суду від 09.01.2018р. по справі № 200/22690/17 скасоване та справа передана за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с.№44-45 т. № 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2021р., яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2022р., позов ОСОБА_3 задоволено та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати квартиру будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь-якого суб`єкта оціночної діяльності (а.с.№222-234 т. № 2).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивачка та її представник посилалися на те, що належне позивачці на праві власності майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі рішення суду, а тому після скасування такого рішення вона набула право витребувати нерухомого майна.

Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 зроблений висновок, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій правовій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015р. у справі № 6-251цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05.12.2018р. у справах № 522/2110/15, № 522/2201/15-ц, № 522/2202/15-ц).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду.

Приймаючи до уваги, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р., яке в подальшому було скасоване ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2020р. (а.с.№44-45 т. № 1), суд дійшов висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивачки поза її волею.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для витребування спірної квартири від ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Статтями 41 Конституції України та 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом статті 330 ЦК України виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Європейський суд з прав людини в рішенні BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28.10.1999р. заначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів.

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)містить три окремі норми: перша - закладає принцип мирного володіння майном; друга - охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Отже, в силу положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014р.).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77-80 ЦПК України визначено що є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02.11.2021р. у справі № 925/1351/19 зробила висновок, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості, а може діяти, покладаючись на відомості ДРРПНМ за відсутності обставин, що можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

У даній справі, рішення в аспекті пропорційності та мети втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_2 , фактичного її позбавлення права власності без жодної компенсації, необхідно також зазначити про таке.

По справі встановлено, що первинно спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з огляду на неналежне виконання чоловіком позивачки умов договорів позики на загальну суму 20 000 493грн. 46коп.

В подальшому (після скасування заочного рішення), правомірність вимог ОСОБА_3 підтвердив Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська (якому після скасування заочного рішення передана цивільна справа), який в рахунок погашення заборгованості за договорами позики звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (що належала ОСОБА_1 та передана в іпотеку в рахунок виконання умов договорів позики), шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати дану квартиру будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності.

Отже, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не безоплатно, а за борги її чоловіка (поручителем якого вона виступила), а тому суд приходить до висновку, що мета, яку переслідує позивачка (витребування майна з чужого незаконного володіння), та наслідки для відповідачки ОСОБА_2 , як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення її майна, яким вона тривалий час володіє, є неспівмірними.

Варто зазначити, що на день придбання ОСОБА_2 спірної квартири, вона не могла проявити розумну обачність та не могла знати про те, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, оскільки ОСОБА_3 відчужував спірну квартиру на підставі чинного на той момент рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р.

За відомостями, що містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на момент реєстрації 25.05.2018р. за ОСОБА_2 права власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018р., запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру був припинений 13.02.2018р. (а.с.№21 т.№1), так само, як і запис про іпотеку, внесений на підставі договору іпотеки, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.№22 т.№1).

Отже, з огляду на вищевикладене ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, а підстави для витребування квартири на користь позивачки ОСОБА_7 відсутні.

Оскільки в задоволенні позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено, та встановлено, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, відсутні підстави і задоволення позовних вимог в частині скасування в Державному реєстрі записів про право власності, визнання договору іпотеки від 05.07.2018р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним та скасування відповідних записів в реєстрі.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки.

З огляду на те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, суд вважає необхідним задовольнити клопотання адвоката Янової Е.В. від 03.01.2023р. про скасування заходів забезпечення позову, та на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасувати в повному обсязі заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.12.2020р. у справі № 201/11151/20 (провадження № 2-з/201/226/2020) (а.с.№62 т.№ 1).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено в повному обсязі, понесенні нею судові витрати по справі відносяться на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, постановою Верховного Суду України від 24.06.2015р. у справі № 6-251цс15, постановами Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16, Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справах № 522/2110/15, № 522/2201/15-ц, № 522/2202/15-ц, від 02.11.2021р. у справі № 925/1351/19, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.9 ст. 158, ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.12.2020р. у справі № 201/11151/20 (провадження № 2-з/201/226/2020), що полягають в забороні ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у будь-який спосіб вчиняти дії, спрямовані на відчуження, розпорядження, надання в користування нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6кв.м., житловою площею 91,3кв.м. та заборона органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, що стосуються користування, розпорядження, відчуження та реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6кв.м., житловою площею - 91,3кв.м. скасувати в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.