Справа № 301/1980/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Даруда І.А., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 вересня 2018 року водієм ОСОБА_3 був поставлений на автостоянку, яка розташована по АДРЕСА_1 вантажний автомобільний напівпричіп марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності. Водій розрахувався за три дні та домовився, що кінцевий розрахунок відбудеться тоді, коли будуть забирати вказаний напівпричіп. 02 жовтня 2018 року водій ОСОБА_4 повинен був забрати напівпричіп з вказаної стоянки та повністю розрахуватися. Прийшовши на стоянку ОСОБА_4 виявив відсутність напівпричепа.

Як з`ясувалося в подальшому, 01 жовтня 2018 року на автостоянці, яка розташована по АДРЕСА_1 був викрадений невідомим чоловіком вантажний автомобільний напівпричіп марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності.

03 жовтня 2018 року відомості про скоєння кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0003912 правова кваліфікація за ч.3 ст.185 КК України.

У процесі розслідування кримінальної справи було встановлено, що вказану автостоянку орендує відповідач по справі, що підтверджувалося показами свідків, які були допитані в ході досудового слідства та працювали на вказаній автостоянці.

03 квітня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з тим, що не встановлено особу, що скоїла злочин.

Вважає, що оскільки відповідачем по справі не збережено його транспортний засіб, йому завдано майнову шкоду в сумі 228 050,00 грн, тобто вартість транспортного засобу на підставі висновку оцінювача.

Окрім того, йому завдана моральна шкода, яка пов`язана з тим, що йому прийшлося звертатися до правоохоронних органів, змінювати режим роботи, внаслідок чого в нього піднімався високий тиск, він не міг спокійно спати, змушений був їздити на слідчі дії. Розмір моральної шкоди він оцінює в сумі 100 000,00 грн.

З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду в сумі 228 050,00 грн, моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн та судові витрати.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 228 050 грн, моральну шкоду в сумі 15 000 грн, 10 000 грн сплачених витрат на правову допомогу .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3645,75 грн.

У решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зайцев В.С., подав апеляційну скаргу на рішення суду в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що в період, у якому між сторонами виникли спірні правовідносини, ОСОБА_1 був офіційно зареєстрований як фізична особа-підприємець. Видами діяльності ОСОБА_1 згідно із КВЕД у періоді перебування його в якості зареєстрованого ФОП були: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний); 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів. Місцем провадження господарської діяльності визначено адресу - АДРЕСА_2 . За вказаною адресою дійсно розташоване приміщення автомийки (разом із супутнім та спеціальним обладнанням), яке у період 2017-2019 p.p. орендувалось ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_5 . Тобто, свою господарську діяльність із технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів відповідач здійснював виключно та винятково в межах автомийного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , не маючи при цьому жодного відношення (а ні юридично, а ні фактично, а ні функціонально) до площадки автостоянки, розташованою по сусідству за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказує, що а ні ОСОБА_6 , а ні ОСОБА_7 , протоколи допитів яких як свідків в рамках кримінального провадження № 0003912 є фактично єдиним доказом з боку позивача стосовно заподіяння йому майнової шкоди ОСОБА_1 , не є та не були ніколи (зокрема, у вересні-жовтні 2018 року) найманими працівниками відповідача, а тому вказані особи об`єктивно не володіють жодною інформацією стосовно обставин зайняття ним підприємницькою діяльністю (зокрема, в частині того, чи орендував відповідач у дійсності автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 ). Також зазначає, що жодним чином не уповноважував ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_7 на представництво своїх інтересів перед будь-якими суб`єктами права, фізичними та юридичними особами, рівним чином як і не уповноважував їх від свого імені укладати правочини прийняття на оплатне відповідальне зберігання автотранспортних засобів клієнтів (правочини про надання послуг паркінгу), а також оформлювати будь-які розрахункові документи та приймати від свого імені плату за такі послуги від власників транспортних засобів. Тому їх покази в рамках кримінального провадження не можуть братися до уваги, так як є неналежними та недопустимими доказами.

Крім того зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо існування договору зберігання, укладеного 24.09.2018 року між ОСОБА_2 як поклажодавцем-власником та ФОП ОСОБА_1 як зберігачем-оператором паркувального майданчику, і спрямованим на зберігання на автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 належного позивачеві напівпричепу марки Kogel модель SNCO-24 Р90 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позивач не надав до суду жодного доказу, а суд І-ї інстанції в порушення вимог ЦПК України не досліджував та не встановлював на підставі таких доказів факту того, чи існував між позивачем та відповідачем правочин зберігання майна в принципі, чи оформлявся такий правочин у відповідності до вимог чинного законодавства, чи виготовлялись ОСОБА_1 та надавались позивачу будь-які розрахункові, платіжні або інші правовстановлюючі документи, що невід`ємно пов`язані із фактом укладення такого правочину та наявність яких безпосередньо вимагається приписами Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", Закону України «Про захист прав споживачів», Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 115 від 22.01.1996 року.

Відсутність вказаних документів свідчить, що між ОСОБА_2 24.09.2018 та ним жодного подібного правочину не укладалося і він не приймав на себе обов`язків зі збереження майна позивача та не отримував від нього жодної плати за це. З урахуванням наведеного вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього матеріальної шкоди.

Також матеріали справи не містять жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу як спричинення ОСОБА_1 будь-якої моральної шкоди ОСОБА_2 , доказів наявності будь-яких моральних страждань і порушення звичайного способу життя позивача внаслідок протиправних дій відповідача, доказів понесення позивачем будь-яких витрат, спрямованих на відновлення такого нормального способу життя, так і доказів, що загалом обґрунтовують розмір суми, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 і яка зрештою була стягнута судом І-ї інстанції в оскаржуваному рішенні.

Крім того судом першої інстанції порушено вимоги процесуального права. Такі порушення проявилось у вигляді неналежного повідомлення (повідомлення за неналежною адресою місця проживання) судом ОСОБА_1 про факт відкриття провадження у цій справі (шляхом не направлення відповідачеві ухвали про відкриття провадження у справі), про суть і зміст позовних вимог ОСОБА_2 (шляхом не направлення відповідачеві примірника позовної заяви та доданих до неї документів), про дату, час та місце судових засідань у справі (шляхом не направлення відповідачеві судових викликів та повісток), про сутність і зміст прийнятого у справі рішення (шляхом не направлення відповідачеві примірника рішення від 21.01.2021 року). А звідси, таке рішення суду підлягає перегляду та безумовному скасуванню апеляційною інстанцією.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду. Так, відповідач посилається в апеляційній скарзі на той факт, що ОСОБА_1 не має ніякого відношення до автостоянки, яка розташована по АДРЕСА_1 . Проте з такими твердженнями відповідача по справі погодитися не можна, так як 03 жовтня 2018 року відомості про скоєння кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0003912 правова кваліфікація за ч. З ст. 185 КК України. Кваліфікація злочину якраз підтверджує викрадення транспортного засобу з облаштованої автостоянки. В рамках цього кримінального провадження допитувалися свідки, яких попереджали про кримінальну відповідальність. Саме вони дали достовірну інформацію стосовно цієї стоянки.

Стосовно того, що відповідач по справі ОСОБА_1 не укладав з цими особами офіційного договору не означає, що ці особи не виконували обов`язки працівників на цій автостоянці та не працювали на нього. В поданій апеляційній скарзі відповідач по справі просто перераховує норми закону та нормативних актів.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер.

Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК).

Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

Таким чином в матеріалах кримінального провадження містяться відеоматеріали з камери відео спостереження, де чітко видно як належний йому транспортний засіб прийнятий на зберігання на вказану вище автостоянку.

Що стосується твердження відповідача по справі щодо умисного зазначення позивачем невірної адреси місця реєстрації відповідача по справі, то зазначає про те, що позивач по справі вказав адресу, яка була відома позивачу. Проте повістки про виклик до суду надсилалися відповідачу по справі на різні адреси. Окрім іншого його представник спілкувалася по телефону із зятем відповідача по справі і повідомляла про те, що в суді розглядається вказана справа.

ОСОБА_2 та його представник в особі адвоката Герасько Л.Ю. повторно не з`явились у судове засідання та не повідомили суд про причини неявки та їх поважність.

Згідно пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до Трекінга з веб-сайту Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення з рекомендованим повідомленням за №442 вбачається, що 30.01.2023 відбулось повернення поштового відправлення за зворотною адресою через те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності позивача не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

А звідси, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка ОСОБА_2 , не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що подана скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконано належним чином обов`язки по договору зберігання транспортного засобу, яким є вантажний автомобільний напівпричеп марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що призвело до заподіяння ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі суми 228 050,00 гривень. Зазначеними діями заподіяно також моральну шкоду в сумі 15 000,00 гривень.

Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні доводи.

Як встановлено судом, 24 вересня 2018 року водієм ОСОБА_8 поставлено на автостоянку, яка розташована по вулиці Леваневського, 153 в місті Біла Церква, Київської області вантажний автомобільний напівпричіп марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності. Водій розрахувався за три дні та домовився, що кінцевий розрахунок відбудеться тоді, коли буде забиратись вказаний напівпричіп. 02 жовтня 2018 року водій ОСОБА_4 повинен був забрати напівпричіп з вказаної стоянки та повністю розрахуватися. Приїхавши на автостоянку ОСОБА_4 виявив відсутність напівпричіп на території такої.

Однак, 01 жовтня 2018 року з автостоянки, яка розташована по АДРЕСА_1 був викрадений невідомим чоловіком вантажний автомобільний напівпричіп марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 на праві власності.

03 жовтня 2018 року відомості про скоєння кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0003912 правова кваліфікація за ч.3 ст.185 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна стороні (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

За змістом ч. З ст. 936 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Як зазначено у ч. 1 ст. 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

У ч. 1 ст. 946 ЦК України зазначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Згідно із ч. 2 ст. 977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.

Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-ХІ1 «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023) договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Відповідно до ч.8 ст. 10 Закону № 1023 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у справі) виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги).

Пунктом 1 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, що затвердженні постановою Кабінету Міністрів України № 115 від 22.01.1936 року (далі - Правила № 115) визначено, що ці Правила регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміське перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам (надалі - автостоянки).

Відповідно до п. 8 Правил № 115 на території автостоянки забороняється знаходитися стороннім особам, встановлювати ящики та шафи для зберігання інвентарю, запасних частин чи інструментів. Відповідальність за охорону транспортних засобів та майна, що тимчасово або постійно знаходиться на території автостоянки, за додержання санітарних і пожежних правил, інших вимог несуть працівники автостоянки.

У п. 12 Правил № 115 вказано, що під час оформлення приймання на зберігання черговий приймальник вносить необхідні дані про володільця транспортного засобу і транспортний засіб до відповідного журналу обліку транспортних засобів і розписується в ньому. Володільцеві транспортного засобу, прийнятого на довготермінове зберігання, видається перепустка за встановленим зразком.

Згідно із п. 13 Правил № 115 дозвіл на тимчасове зберігання транспортного засобу видається черговим приймальником, а на довготермінове - уповноваженою посадовою особою автостоянки.

Відповідно до п. 15 Правил № 115 плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека.

Пунктом 21 Правил № 115 передбачено, що транспортний засіб видається з автостоянки після здавання черговому приймальнику перепустки у разі його довготермінового зберігання чи пред`явлення квитанції (касового чека) про оплату - у разі тимчасового зберігання та після того, як одержувач розпишеться в журналі обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів. Наступна постановка транспортного засобу на зберігання посвідчується відміткою і розписом чергового приймальника в цьому журналі. При цьому перепустка чи квитанція (касовий чек) повертається володільцеві транспортного засобу.

З матеріалів справи слідує, що в період, коли мало місце викрадення напівпричепу, ОСОБА_1 був офіційно зареєстрований як фізична особа-підприємець (дата запису 24.02.2017 року, номер запису: 2 353 0000 037360, копія виписки з ЄДРПОУ). Адресою реєстрації відповідача як ФОП визначено адресу його офіційного постійного проживання згідно із паспортними даними ( АДРЕСА_3 ).

Але ж, підприємницька діяльність ОСОБА_1 припинена за його власною ініціативою 19.08.2019 року, номер запису в ЄДРПОУ: 2 037360.

При цьому, видами діяльності ОСОБА_1 згідно даних КВЕД у період здійснення підприємницької діяльності були:

45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний);

45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

Відповідно до витягу з Реєстру платників єдиного податку від 03.03.2017 року №006, ОСОБА_1 з 24.02.2017 року був зареєстрований як платник єдиного податку III групи. Місцем провадження господарської діяльності контролюючим органом вказано наступну конкретно визначену адресу: АДРЕСА_2 .

За вказаною адресою розташоване приміщення автомийки (разом із супутнім та спеціальним обладнанням), яке у період 2017-2019 р.р. орендувалось ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_5 (а.с.115).

Даних про те, що ОСОБА_1 у період вересень-жовтень 2018 року - займався підприємницькою діяльністю у формі експлуатації паркувальних майданчиків, якій функціонально відповідає КВЕД «52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту», за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

У період діяльності ФОП ОСОБА_1 працевлаштував у себе ОСОБА_9 , що доводиться повідомленням про прийняття працівника на роботу від 03.03.2017 року. Інші дані про те, що у період зайняття підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_1 мав ще й інших найманих працівників, відсутні.

ОСОБА_2 у своїх позовних вимогах покликався на покази свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , які ними було дано у ході розслідування кримінального провадження за № 0003912 за ч.3 ст.185 КК України.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що такі покази стосуються скоєного злочину, пов`язаного із крадіжкою вантажного автомобільного напівпричепа марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 . Проте, такі не наводять обставин, які пов`язані з укладенням договору зберігання автотранспортних засобів, оскільки предметом спору у даних правовідносинах якраз і є саме ці позовні вимоги.

Крім цього, постановою слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУНП України в Київській області від 03 квітня 2020 року кримінальне провадження за № 0003912 за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Зміст даної постанови не містить посилання на те, що крадіжку було вчинено із автостоянки, яку орендував ФОП ОСОБА_1 . Дана постанова не оскаржувалась позивачем.

Протоколи допиту свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 не містять даних з приводу того, що останні є працівниками ФОП ОСОБА_1 .

Зазначене на дає колегії суддів дійти підставного висновку з приводу того, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 являлись найманими працівниками ФОП ОСОБА_1 та були останнім вповноважені діяти від його імені та в його інтересах щодо надання послуг зі збереження автотранспорту на стоянці.

Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_2 в супереч приписів норм цивільного законодавства не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів стосовно того, що між ним та ФОП ОСОБА_1 було укладено усний договір зберігання вантажного автомобільного напівпричепа марки Коgеl SNCO-24 P90 реєстраційний номер НОМЕР_1 на спеціалізованій автостоянці, на підтвердження оформлення чого б слугували квитанція, товарний або касовий чек, квиток, талон чи інший розрахунковий документ, передбаченим Законом України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

За відсутності таких доказів, апеляційний суд позбавлений правових підстав для ствердження факту наявності з боку ФОП ОСОБА_1 невиконання взятих на себе обов`язків по усному договору зберігання транспортного засобу на спеціалізованій стоянці. А твердження про зворотне, свідчило б про здійснення обґрунтування позовних вимог на припущеннях, що є неприпустимим в силу вимоги ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Задовольняючи позовну вимогу про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції не врахував наведеного, що призвело до ухвалення рішення суду в порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для відхилення даної вимоги внаслідок не доведення такої.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 пов`язує таку із тим, що ОСОБА_1 порушив вимоги усного договору збереження транспортного засобу, внаслідок чого зазнав втрати транспортного засобу напівпричепу шляхом крадіжки такого зі спеціалізованої стоянки.

Та виходячи з тієї обставини, що позовна вимога про відшкодування майнової шкоди не доведена ОСОБА_2 то й позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яка прямо пов`язана з основною вимого, також не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не несе відповідальність за таку внаслідок вище наведеного.

Щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Відповідно до змісту частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно приписів частин 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як зазначено в ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, матеріали справи містять договір про надання правової допомоги №5/09/2021 від 15.09.2021 року, який укладено між адвокатом Зайцев В.С. та Шамота О.П., а.с. 12-125. Згідно пункту 7.1. розділу УІІ цього Договору, вартість правових послуг визначається згідно з актами приймання-передачі наданих правових послуг (актами виконаних робіт), що складаються Адвокатом та передаються Клієнту.

Відповідно до пункту 3 Акту №1 приймання-передачі правових послуг від 21.09.2021 року, загальна вартість наданих послуг, перерахованих у п. 2 цього Акта, складає суму 10000,00 гривень, а.с. 126. До даного акту додано Детальний опис робіт (наданих послуг) із зазначенням вартості виконаної роботи, а.с. 127.

Складаючи Детальний опис робіт (наданих послуг) із зазначенням вартості виконаної роботи сторони враховували вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Дослідивши зазначені обставини, колегія суддів вважає, що наведені в Детальному описі робіт (наданих послуг) від 21.09.2021 року роботи (послуги) та розмір вартості таких є надмірним.

Слід зазначити, що категорія справ у спірних правовідносинах є поширеною і має сталу судову практику, правова позиція по вказаних справах неодноразово та однаково сформована як Верховним Судом України, так і Верховним Судом. Відповідно, складності щодо підстав та нормативного обґрунтування позовних вимог не виникає.

Заявлений ОСОБА_1 розрахунок розміру витрат на правничу (правову) допомогу є значно завищеним і не співмірним за обсягом робіт для даної справи, а звідси суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі понесені нею судові витрати, якщо вони завищені та не відповідають обсягу необхідних для здійснених захисту робіт.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що надані останнім докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

А звідси, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її нескладності за вимогами та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, витраченого часу який слід рахувати у загальній кількості 3-х годин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень (3 год. х 1000 грн).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції за відсутності належних доказів на підтвердження позовних вимог неправомірно задоволив частково позовні вимоги, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановлення з даних позовних вимог постанову про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. За цих обставин, вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню як обґрунтовані.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача. Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмір 5 467,00 грн (а.с. 103), підлягають стягненню з позивача.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 грошову суму 3 000,00 гривень, витрат понесених на професійну правничу допомогу, а також грошову суму 5 467,00 гривень, судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 10 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: