Справа № 487/732/22
Провадження № 4-с/487/11/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі судового засідання Белорукової І.В., за участю представника скаржника - адвоката Ремешевського Є.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві скаргу адвоката Заливчого Ярослава Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В.про відкриття виконавчого провадження від 28.01.2022 року

ВСТАНОВИВ:

15.02.2022 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла скарга представника ОСОБА_1 адвоката Заливчого Я.В., в якій він просив визнати неправомірними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В. щодо відкриття виконавчого провадження № 68397285; скасувати постанову від 28.01.2022 про відкриття виконавчого провадження № 68397285 з примусового виконання виконавчого листа № 23745/09, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 19.10.2011 та зобов`язати державного виконавця Омельчука М.В. вчинити дії передбачені п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати неправомірними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В. в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 1727,16 дол. США; скасувати постанову від 28.01.2022 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 68397285.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 28.01.2022 державним виконавцем Омельчуком М.В. було відкрито виконавче провадження № 68397285 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 19.10.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 17271,62 доларів США, державного мита в сумі 1334,86 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30,00 грн. Однак державний виконавець повинен був повернути зазначений виконавчий документ стягувачу, оскільки його було пред`явлено до виконання із пропущенням строку, який, на думку скаржника, сплив ще у 2019. Крім того скаржник вказав, що постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 28.01.2022 винесена без урахування раніше стягнутих сум, більш того у ній вказано помилкові відомості щодо валюти, у якій повинно здійснюватися погашення основного боргу, у зв`язку з чим вказані обставини свідчать про неправомірність дій державного виконавця. Враховуючи зазначені порушення та незаконні дії державного виконавця, скаржник звернувся до суду із даною скаргою.

Суд ухвалою від 28.11.2022 прийняв скаргу до свого провадження та призначив до розгляду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ремешевський Є.А. вимоги скарги підтримав, просив задовольнити.

Державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши позицію адвоката Ремешевського Є.А., дослідивши матеріали скарги та подані сторонами документи, суд доходить до такого висновку.

Стаття 55 Конституції України зазначає, що "кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань". Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 3 ст. 8 Конституції).

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої компетенції для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати доступ до такого суду. У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. Суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики "справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження". Тож право на доступ до правосуддя в контексті кримінального провадження має дуже важливе значення, і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Процесуальне законодавство встановлює, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (статті 447,448 ЦПК України з дотриманням строків, визначених ст.449 ЦПК України).

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із ч. 1 ст. 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас ч. 2 ст. 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Велика Палата Верховного Суду від 16.09.2019 № 681/1637/18.

Отже вимоги скаржника про визнання неправомірними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В. щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 та скасування постанови від 28.01.2022 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 68397285 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо решти вимог скаржника суд зазначає наступне.

07.07.2009 Заводським районним судом м. Миколаєва у справі № 2-3745/09 ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 17271,62 доларів США, державне мито в сумі 1334,86 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справив сумі 30,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.10.2010 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зазначене вище судове рішення набрало законної сили 26.10.2010.

На виконання рішення суду Заводським районним судом м. Миколаєва 19.10.2011 видано виконавчий лист № 2-3745/09, який перебував на примусовому виконанні у Заводському ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та після часткового виконання був повернутий стягувачу 27 червня (без зазначення року) на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 2677-VI), у якому вказано, що підставою повернення виконавчого листа є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того зазначений вище виконавчий лист було повернуто 10.11.2021 на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 05.10.2016), відповідно до якого стягувач не подав заяву про примусове виконання.

Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалою від 27.04.2021 замінив стягувача у виконавчому листі у цивільній справі № 2-3745/09 з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Зазначена ухвала суду першої інстанції була скасована Миколаївським апеляційним судом у постанові від 13.10.2022, справа № 487/2539/21

Державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) своєю постановою від 28.01.2022 відкрив виконавче провадження № 68397285 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості по кредитному договору в сумі 17271,62 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття (ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вбачається з матеріалів справи, стягувачем у виконавчому провадженні № 68397285 є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а тому виконавчий лист може бути пред`явлено до примусового виконання протягом трьох років.

Так з матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист № 2-3745/09 від 19.10.2011 перебував на виконанні та був повернутий стягувачеві відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною до 05.10.2016.

Встановити точну дату повернення виконавчого листа, а саме рік, неможливо. Крім того доказів, які б свідчили, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання переривався, поновлювався матеріали справи не містять та стягувачем надано не було.

Пунктом 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином суд доходить до переконання, що під час відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не було перевірено строк пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання та порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», а тому постанова державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В. про відкриття виконавчого провадження № 68397285 від 28.01.2022 підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката Заливчого Ярослава Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельчука М.В. про відкриття виконавчого провадження № 68397285 від 28.01.2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.01.2023.

Головуючий суддя І. В. Боброва