ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9382/23 Справа № 227/1260/21 Суддя у 1-й інстанції - Корнєєва В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 227/1260/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2023 року, яке ухвалено суддею Корнєєвою В.В. у місті Добропілля Донецької області та повне судове рішення складено 25 серпня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання, поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 2016 року він став підтримувати стосунки з відповідачкою ОСОБА_4 , а з липня 2017 року вони стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. За час сумісного мешкання сторонами було придбано наступне майно: легковий автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, придбаний в 2018 року та легковий автомобіль марки AUDI Q5, придбаний у 2020 році. Позивач ОСОБА_1 проживав з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка протягом 5 років, мали спільний побут, бюджет, покупки, спільний відпочинок, спільних знайомих. Проживали вони постійно у квартирі, яка належить ОСОБА_4 та вели спільне господарство. Факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відповідача та позивача, починаючи з 2017 року по січень 2021 року, підтверджується актом від 15 лютого 2021 року, складеним директором ОСББ «БРЕС «Прогрес», а також спільними фотографіями як в побуті, так і на відпочинку, а також можуть підтвердити свідки. З 2006 року по 2017 рік позивач займався постійно підприємницькою діяльністю, вид діяльності - КВЕД 46.13 «Діяльність посередників у торгівлі деревиною, будівельними матеріалами, та санітарно-технічними виробами. З 2018 року по теперішній час, позивач є приватним підприємцем, здійснює діяльність з продажу продуктів харчування в 2-х магазинах у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , має пенсію по інвалідності, тобто має постійний дохід. Придбані під час спільного проживання автомобілі були зареєстровані на відповідача, яка після розірвання відносин один автомобіль сховала від позивача, іншим продовжувала користуватися, тобто усе вищезазначене майно залишилось у користуванні відповідача. Згодом обидва автомобілі було перереєстровано на підставі договорів купівлі-продажу на інших власників.

У зв`язку з наведеним вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , починаючи з 2017 року по січень 2021 року, визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на легкові автомобілі марки HYUNDAI SANTA FE, 2011 р. випуску, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний у 2018 році, на момент звернення до суду вартість автомобіля складає 416 596,09 грн. та легковий автомобіль марки AUDI Q5, 2014 р. випуску, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний у 2020 році, на момент звернення до суду вартість автомобіля складає 525 075,37 грн. Також просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2011 р. з державним номерним знаком НОМЕР_1 , в розмірі 208 298,04 грн. та компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля AUDI Q5, державний номерний знак НОМЕР_2 . 2014 p. випуску, в розмірі 262 537,68 грн., а загалом 470 835,72 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав належної оцінки тому, що з 2006 року по 2017 рік позивач займався постійно підприємницькою діяльністю, вид діяльності - КВЕД 46.13 «Діяльність посередників у торгівлі деревиною, будівельними матеріалами, та санітарно-технічними виробами. З 2018 року по теперішній час, позивач є приватним підприємцем, здійснює діяльність з продажу продуктів харчування в 2-х магазинах у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , має пенсію по інвалідності, тобто має постійний дохід. Придбані під час спільного проживання автомобілі були зареєстровані на відповідача, яка після розірвання відносин один автомобіль сховала від позивача, іншим продовжувала користуватися, тобто усе вищезазначене майно залишилось у користуванні відповідача. Згодом обидва автомобілі було перереєстровано на підставі договорів купівлі-продажу на інших власників.

Апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказу, а саме акту ПП «БРЕС» Прогрес» та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказаний акт складений ОСОБА_5 , яка перебуває у дружніх стосунках з позивачем, оскільки вказаний акти складений головним інженером ОСОБА_6 , майстром з ремонту ОСОБА_7 і затверджений директором ПП «БРЕС» Прогрес» ОСОБА_5 , а факт спільного проживання сторін по справі підтвердили в акті свідки - сусід ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який мешкає у будинку, що межує з будинком де мешкали сторони по справі. Вказані свідки підтвердили факт спільного проживання сторін по справі і в судовому засіданні під час допиту останніх в якості свідків.

На переконання представника відповідача, позивачем по праві було надано достатньо доказів які вказують та доводять вищевикладені обставини, однак судом першої інстанції невірно викладені обставини стосунків позивача з відповідачем та належним чином не проаналізовано покази свідків, які стверджували, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, не надано оцінки великій кількості фотознімків із спільного життя позивача та відповідача, при цьому суд першої інстанції фактично став на бік відповідача надаючи аналіз поясненням свідків.

Також апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги як доказ надану відповідачем квитанцію про придбання нею в Техноточці кондиціонера, оскільки вказаний кондиціонер був придбаний саме позивачем, тому йому у вказаному магазині було видано копію товарного чеку та зауважує на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що лише відповідач оплачувала комунальні послуги, оскільки квартира, де вони разом проживали з відповідачем, зареєстрована на відповідача, тому оплачуючи комунальні послуги позивач не мав змоги зазначати в квитанції платником комунальних послуг себе.

Крім того апелянт вказує на те, що у відповідача по справі була відсутня матеріальна можливість для придбання спірних автомобілів, які є дорого вартісними, а згідно відомостей про доходи відповідача вона в 2017 році мала дохід 36 502 грн, в 2018 році - 48 370 грн а в 2019 році - 57 428 грн.

Апелянт наполягає на тому, що позивач та відповідач по справі проживали спільно, мали спільний бюджет, який витрачали на придбання побутових речей, одягу, їжі, однак позивач не зберігав чеків про їх придбання, і лише коли відповідач згадала факт придбання нею кондиціонеру в квартиру, позивач надав суду докази що саме він оплачував його придбання.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача,позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 в режимі відеоконференції, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_10 в режимі відеоконференції, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про про встановлення факту сумісного проживання, поділ спільного майна подружжя, позивач посилався на те, що він, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , починаючи з 2017 року по січень 2021 року, проживали спільно як чоловік та дружина однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підтвердження факту сумісного проживання позивачем надано до суду фотознімки та копію акту від 15 лютого 2021 року, складеного головним інженером ОСОБА_6, майстром з ремонту ОСОБА_7 , затвердженого директором ПП «БРЕС «Прогрес» ОСОБА_5, за участі сусіда кв. № 19 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що за адресою кв. АДРЕСА_5 з 2016 року по 2021 рік ОСОБА_1 мешкав сумісно з ОСОБА_4 .

З копії відповіді Територіального сервісного центру МВС № 1444 від 21 липня 2021 року убачається, що відповідно до інформації Єдиного державного реєстру ГСЦ МВС легковий автомобіль HYUNDAI SANTA FE, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3 , VIN - НОМЕР_3 , 21 серпня 2018 року був зареєстрований з видачею свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 , за гр. ОСОБА_4 , та 30 квітня 2021 року був перереєстрований в ТСЦ № 1443 РСЦ ГСЦ МВС в Донецькій області на підставі договору купівлі-продажу за іншим власником. Автотранспортний засіб AUDI Q5, державний номерний знак НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_6 , VIN - НОМЕР_6 , був зареєстрований з видачею свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 та 06 травня 2021 року був перереєстрований в ТСЦ № 1443 РСЦ ГСУ МВС в Донецькій області на підставі договору купівлі-продажу за іншим власником (а.с.94-96).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін в період з 2017 року до січня 2021 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, вислухавши пояснення свідків та надавши їм належну оцінку, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, правильно виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження ведення з відповідачем спільного господарства, наявності у нього з відповідачем спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому не довів факту проживання в період з 2017 року до січня 2021 року разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Так, положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою та другою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено правовий висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя, зокрема статті 60, 63-65, 69-71 СК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Виходячи з наведеного вище, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Колегія суддів відзначає, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом вказаної норми сімейного законодавства, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Вказані обставини судом не встановлені і матеріалами справи не підтверджені, а покази свідків не засвідчили факт постійного проживання і перебування сторін у стійких шлюбних відносинах протягом спірного періоду.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції належним чином не проаналізував покази свідків, які стверджували що позивач та відповідач проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, не надав оцінки великій кількості фотознімків із спільного життя позивача та відповідача, при цьому суд першої інстанції фактично став на бік відповідача надаючи аналіз поясненням свідків, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правильну оцінку вказаним доказам та обґрунтовано зазначив, що до показів всіх свідків необхідно відноситися критично, оскільки свідки, які були допитані в судових засіданнях, з обох сторін, є гарними знайомими та друзями сторін, і надана ними інформація є суперечливою, і відома їм на підставі суб`єктивної оцінки ними поодиноких фактів, на основі яких і формувалась їхня думка про наявність між позивачем та відповідачем певних відносин.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/1868/19 (постанова від 07.09.2022), для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Відповідо до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, позивачем по справі не надано.

Спільний відпочинок сторін, спільна присутність на святкуванні свят, спільні фото позивача та відповідача, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Слід зауважити на тому, що наявні в матеріалах справи спільні фотографії сторін по справі не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

Як убачається з долучених до матеріалів справи копій видаткових накладних з інтернет - магазину Техноточка № НОМЕР_8 від 09 березня 2019 року та № ТТ000180186 від 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що отримав товар, а саме кондиціонери, та претензій до зовнішнього вигляду (механічні пошкодження відсутні) і комплектації (повна), а також до роботи товару не має.

Проте, відповідач в судовому засідання не заперечувала факти отримання подарунків від позивача та його допомоги в монтажі кондиционеру в її квартирі, зазначивши, що такі факти були поодинокі та не мають нічого спільного з сімейними відносинами та веденням спільного господарства, додавши, що в той період вона також зустрічалася з іншим молодим чоловіком.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18), факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказу, а саме акту ПП «БРЕС» Прогрес» та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказаний акт складений ОСОБА_5 , яка перебуває у дружніх стосунках з позивачем, оскільки вказаний акти складений головним інженером ОСОБА_6 , майстром з ремонту ОСОБА_7 і затверджений директором ПП «БРЕС» Прогрес» ОСОБА_5 , а факт спільного проживання сторін по справі підтвердили в акті свідки - сусід ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який мешкає у будинку, що межує з будинком де мешкали сторони по справі. Вказані свідки підтвердили факт спільного проживання сторін по справі і в судовому засіданні під час допиту останніх в якості свідків колегія суддів не приймає до уваги, оскільки погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний акт був складений ОСОБА_5 , яка перебуває в дружніх відносинах з позивачем, що вона підтвердила в судовому засіданні в суді першої інстанції та на підставі свідчень свідків, які не проживають в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_5 , де проживає відповідач та в зв`язку із чим не можуть підтвердити наявність стійких сімейних відносин між позивачем та відповідачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги про те, що у відповідача по справі була відсутня матеріальна можливість для придбання спірних автомобілів, які є дорого вартісними, а згідно відомостей про доходи відповідача вона в 2017 році мала дохід 36 502 грн, в 2018 році - 48 370 грн, а в 2019 році - 57 428 грн., оскільки позивачем не надано доказів його матеріального стану, який би дозволив останньому придбати спірні автомобілі. Самі по собі посилання позивача на те, що з 2006 року по 2017 рік він займався постійно підприємницькою діяльністю, вид діяльності - КВЕД 46.13 «Діяльність посередників у торгівлі деревиною, будівельними матеріалами, та санітарно-технічними виробами, а з 2018 року по теперішній час він є приватним підприємцем, здійснює діяльність з продажу продуктів харчування в 2-х магазинах у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , має пенсію по інвалідності, тобто має постійний дохід, не свідчить про передачу ним позивачу коштів для придбання спірних автомобілів в зазначені періоди.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та достовірних доказів його проживання з відповідачем у період з 2017 року по січень 2021 року однією сім`єю.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: