КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 750/6082/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9736/2023Головуючий у суді першої інстанції - Скрипка О. І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Гуль В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Гуль В. В.,

судді Мельник Я. С., Матвієнко Ю. О.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що у квітні 2014 року він та ОСОБА_2 досягли згоди про укладення в майбутньому договору

купівлі-продажу земельної ділянкиплощею 0,2 га, яка знаходиться на території Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

6 червня 2014 року він передав ОСОБА_2 29 250 грн, що еквівалентно 2 500 доларів США.

ОСОБА_2 зобов`язався передати земельну ділянку в строк до 7 липня 2014 року.

У липні 2014 року ОСОБА_2 повідомив, що у нього для укладення основного договору відсутній повний пакет документів на земельну ділянку у зв`язку із неможливістю завершити процедуру оформлення речових прав, після чого запропонував продати іншу земельну ділянку аналогічного розміру - 0,2 га.

У зв`язку з цим внесено зміни до розписки ОСОБА_2 в частині територіального місцезнаходження земельної ділянки; строк укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки залишився той самий.

Водночас договір купівлі-продажу земельної ділянки так і не укладено.

2 лютого 2021 року він направив письмову лист-вимогу про повернення грошових коштів в сумі, яка є еквівалентною 2 500 доларам США.

18 лютого 2021 року даний лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 29 250 грн безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційні втрати у розмірі 46 050,70 грн., 3% річних у розмірі 6 065,57 грн та проценти за користування грошовими кошами у розмірі 31 397,61 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 7 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 250 грн безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційні втрати у розмірі 46 050,70 грн., 3% річних у розмірі 6 065,57 грн та проценти за користування грошовими кошами у розмірі 31 397,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 500 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, 908 грн - судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 листопада 2021 року скасовано заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 7 липня 2021 року.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 10 січня 2022 року матеріали справи № 750/6082/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів передано на розгляд Деснянського районного суду міста Києва.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У подальшому представник ОСОБА_2 - адвокат Блохіна Н. В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з позивача 14 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, заявник просить додаткове рішення скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що адвокат Блохіна Н. В. здійснювала представництво інтересів ОСОБА_2 без належних повноважень, оскільки в ордері, наявному в матеріалах справи, зазначено, що правова допомога надається ОСОБА_2 в Деснянському районному суді міста Чернігова, а строк дії договору про надання правової допомоги закінчився 31 грудня 2021 року.

Вказує, що акт прийняття-передачі наданої правової допомоги складено 2 грудня 2021 року, проте відзив складено лише 10 грудня 2021 року.

Вважає, що з квитанції від 2 грудня 2021 року неможливо встановити, згідно якого договору здійснено оплату.

Також вважає, що розмір гонорару адвоката є неспівмірним зі складністю справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У порядку частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи додаткове рішення і стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений розмір витрат на правову допомогу є співмірним із складністю даної справи та обґрунтованим.

Судом враховано висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 2 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19.

Висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 2 жовтня 2021 року ОСОБА_2 та адвокатом Блохіною Н. В. укладено договір про надання правової (правничої допомоги).

Відповідно до умов додаткової угоди до вказаного договору вартість правової допомоги у справі № 750/6082/21 становить 14 000 грн.

На підтвердження обсягу виконаних робіт та розміру вартості наданих послуг 2 грудня 2021 року ОСОБА_2 та адвокатом Блохіною Н. В. складено та підписано акт про прийняття-передачу наданої правової (правничої допомоги) за вказаним договором.

Відповідно до квитанції № б/н від 7 грудня 2021 року ОСОБА_2 сплачено адвокату Блохіній Н. В. 14 000 грн за надані послуги.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року

у справі №755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 14 листопада 2018 року у справі№ 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.

З огляду на наявність в матеріалах справи договору про надання правової (правничої) допомоги від 2 жовтня 2021 року, додаткової угоди до вказаного договору, акт про прийняття-передачу наданої правової (правничої допомоги) від 2 грудня 2021 року та квитанції № б/н від 7 грудня 2021 року про сплату ОСОБА_2 14 000 грн, враховуючи співмірність розміру витрат зі складністю справи та обсягом наданих послуг, апеляційний суд дійшов висновку про залишення оскаржуваного додаткового рішення суду без змін.

Доводи заявника про те, що адвокат Блохіна Н. В. здійснювала представництво інтересів ОСОБА_2 без належних повноважень, оскільки в ордері, наявному в матеріалах справи, зазначено, що правова допомога надається ОСОБА_2 в Деснянському районному суді міста Чернігова, а не в Деснянському районному суді міста Києва, і строк дії договору про надання правової допомоги закінчився 31 грудня 2021 року відхиляються колегією суддів, оскільки розрахунок оплати витрат на правову (правничу) допомогу складено 2 грудня 2021 року, тобто до закінчення строку дії договору.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 не заперечував щодо участі адвоката Блохіної Н. В. як представника відповідача в суді першої інстанції.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення також встановлено, що в судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Окрім іншого, щодо представництва адвокатом Блохіною Н. В. інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року).

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду («PerezdeRadaCavanilles v. Spain», § 49, ЄСПЛ,

від 28 жовтня 1998 року).

Вирішуючи питання, чи подана апеляційна скарга особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписана особою, яка не має права її підписувати, суд зобов`язаний з`ясувати питання наявності в особи таких процесуальних повноважень. Відсутність у матеріалах справи документа, що посвідчує повноваження представника (ордеру), не свідчить про відсутність у нього процесуальних повноважень на подання апеляційної скарги чи підписання її (при наявності договору про надання правової допомоги, яким визначені відповідні повноваження), проте є підставою для залишення апеляційної скарги без руху, з метою підтвердження таких повноважень перед судом.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 703/281/18, від 20 травня 2020 року у справі № 520/11358/15-ц, від 9 грудня 2020 року у справі № 758/5491/19.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції не обмежив право відповідача на доступ до правосуддя з метою захисту його прав та інтересів.

Таким чином, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають, а дія оскаржуваного судового рішення підлягає поновленню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В. В. Гуль

Судді Ю. О. Матвієнко

Я. С. Мельник