ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8321/23 Справа № 202/2914/23 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2023 року в цивільній справі номер 202/2914/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони 09.10.2002 року уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 868.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом останніх років стосунки між сторонами почали погіршуватись, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. На даний час сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 868, розірвано.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за місцем фактичного проживання (перебування) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом невірно встановлено, що заявлені позовні вимоги із зазначених позивачем підстав підтвердженні належними та достатніми доказами в судовому засіданні.

Суд постановив направити відповідачці копію позовної заяви з доданими до неї документами та запропонувати протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі відповідачеві подати відзив по суті позовних вимог. Копію ухвали направити сторонам у справі. Що не було виконано.

Відповідачка з позивачем мають спільне майно (квартиру, меблі, побутову техніку, автомобіль) і не мають згоди про його розподіл у разі розлучення.

Спільна дитина сторін, ОСОБА_3 , навчається в ВНЗ на очній формі навчання та відповідно до ст. 199 СК України має право на аліменти від батьків на повнолітню дитину, яка навчається у ВНЗ до двадцяти трьох років.

Тобто відповідач та позивач мають спор про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Тому справа не могла розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачка на даний час проживає у м. Івано-Франківську як ВПО за адресою: АДРЕСА_1 . Проживала там ще до подання позову позивачем (адресу було зазначено у позовній заяві). 08 червня 2023 року вона звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про зміну підсудності та передати справу до найбільш територіально наближеного суду - Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. До клопотання додала висновки лікарів про хворобу. Суд першої інстанції вирішив у задоволенні клопотання відповідачки відмовити, посилаючись, що у суду була відсутня інформація про наявність довідки ВПО. Таким чином, позивачку позбавлено права на захист, не надано можливості виказати суду свої доводи та аргументи.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лозовий І.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25.07.2023 року по справі №202/2914/23 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_2 бажав розірвати шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ним була подана позовна заява про розірвання шлюбу.

Предметом даного спору є тільки розірвання шлюбу. Ніяких інших позовних вимог у позивача ОСОБА_2 до відповідачки ОСОБА_1 не було. В свою чергу відповідачка ОСОБА_1 а ні з зустрічним позовом, а ні з окремими позовами до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення аліментів, не зверталася.

На час подачі позову у позивача не було письмових доказів того, що його дружина офіційно зареєстрована у інший області як внутрішньо переміщена особа. Крім того, його дружина декілька разів приїздила до міста Краматорська і мешкала там. Про це вона навіть зазначає в своїй апеляційні скарзі. У зв`язку з чим, позов про розірвання шлюбу поданий саме до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, як це передбачено законом. Під час розгляду справи відповідачка по справі неодноразово зверталася до суду з різними клопотаннями, однак жодного разу не просила суд передати справу на розгляд до іншого суду. І тільки на останнє судове засідання надала клопотання про перенос слухання справи в інший суд. На думку позивача, таке клопотання було подане з метою затягування судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів, зокрема, про розірвання шлюбу.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за

наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 09.10.2002 року уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №868 (а.с. 13).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

З 2022 року стосунки між сторонами погіршились. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Судом встановлено, 09.10.2022 року сторони уклали шлюб,який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №868.

З 2022 року стосунки між сторонами погіршились. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому наявні підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу між сторонами.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність між сторонами спору про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та поділ майна подружжя, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем такі позовні вимоги не заявлялись, відповідачкою зустрічний позов з такими позовними вимогами не подавався, судом розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог, а саме щодо розірвання шлюбу, тому вказані довади апеляційної скарги є необґрунтованим та не заслуговує на увагу.

Щодо доводу апеляційної скарги про передачу справи за підсудністю до іншого суду, апеляційний суд керується наступним.

Судом встановлено, що 11.07.2023 року до суду першої інстанції надійшло клопотання відповідачки про передачу справи за підсудністю до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2023 року в задоволенні клопотання відповідачки - відмовлено.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Згідно з довідкою №1610 про реєстрацію місця проживання особи, на момент прийняття справи до розгляду в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки в даному випадку виключна підсудність відсутня, провадження у справі відкрито без порушень правил підсудності, справа тривалий час знаходиться у провадженні даного суду та в справі наявні всі матеріали для повного, всебічного, неупередженого розгляду позову, тому апеляційний суд вважає, що довід з цього питання є безпідставний.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: