Номер провадження 2/754/4086/23
Справа №754/9014/23
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління ДПС у м. Києві, 3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про поділ майна подружжя, скасування арешту,

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , а.с. 12) з позовом до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), Головного Управління ДПС у м. Києві (м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про поділ майна подружжя, скасування арешту. Ціна позову - 460733,35 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 серпня 1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 30 серпня 1986 року. Уперіод спільного проживання, перебуваючи у законному шлюбі, сторонами по справі за спільні кошти була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Вказана квартира була оформлена та зареєстрована на ім`я чоловіка ОСОБА_3 , що підтверджується записом в реєстрову книгу Київського міського бюро технічної інвентаризації під номером 804/31163 від 28 січня 1994 року та засвідчено підписом і печаткою уповноваженої особи Київського міського бюро технічної інвентаризації на вищезазначеному Договорі. Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року у справі №163/2350/13-к (провадження №1-кп/163/1/14), який було змінено ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2014 року, у ОСОБА_3 було конфісковано в дохід держави все належне йому на праві приватної власності майно, в тому числі двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Постановою Державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 12 січня 2022 року НОМЕР_4 було накладено арешт на Квартиру. В подальшому Квартиру було виставлено на аукціон (торги) із номером лоту 528755, виконавче провадження НОМЕР_4. Датою проведення даного аукціону (торгів) було 12 червня 2023 року. Про наявність даних судових рішень та про їх примусове виконання в рамках виконавчого провадження НОМЕР_4 Позивач дізналась лише 08 червня 2023 року, коли їй зателефонував Голова ОСББ «Темп-6» ОСОБА_4 та повідомила що до неї звернувся якійсь чоловік із проханням надати відомості щодо наявності або відсутності у Квартири заборгованості за комунальні послуги. Мотивував це тим, що бажає придбати дану квартиру на електронних торгах з реалізації арештованого майна. При цьому, постійно проживаючи у Квартирі та постійно перевіряючи поштову скриньку, а також постійно отримуючи квитанції про оплату комунальних послуг, нею до 08 червня 2023 року жодного разу не було виявлено повідомлення від суду або виконавчої служби про конфіскацію або про примусову реалізацію квартири. Крім того, хоче зазначити, що вона вже більше 10-ти років спільно не проживає з своїм чоловіком, оскільки починаючи з 2013 року він проживає та веде спільне господарство з іншою жінкою ОСОБА_5 , із якою перебуваючи разом і був затриманий працівниками СБУ та з якою він і по нині проживає разом. Враховуючи дану обставину, вона з ним не спілкується і вони не підтримують жодних зв`язків. Як вбачається із вироку Любомльського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року у справі №163/2350/13-к (провадження №1-кп/163/1/14) та ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2014 року у справі 163/2350/13-к (провадження №11-кп/773/197/14) вчинене її чоловіком кримінальне провадження було здійснено 21 квітня 2013 року, в той час як Квартира була придбана ними у спільну сумісну власність 24 січня 1994 року. Тобто, дана квартира ніяким чином не могла бути придбана на кошти, здобуті внаслідок кримінального правопорушення, яке було вчинено у 2013 році. Тим паче, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер а тому, вона не мусить нести юридичну відповідальність за злочин, який був вчинений її чоловіком. З таких обставин, вважає, що має всі законні права на частину Квартири як на рівну частку майна у спільній сумісній власності подружжя.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління ДПС у м. Києві, 3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про поділ майна подружжя, скасування арешту. Справу визнано малозначною. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі.

17.07.2023 року ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління ДПС у м. Києві, 3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про поділ майна подружжя, скасування арешту, відповідно до якого позовні вимоги визнав у повному обсязі.

25.07.2023 року представником позивача ОСОБА_1 подано клопотання про витребування доказів.

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 25.07.2023 року, суд ухвалив забезпечити докази в цивільній справі, шляхом витребування від Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 45526617.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

26.10.2023 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву про зміну предмета позову та нова редакція позовної заяви. Відповідно до якої зазначено, як стало відомо з витребуваних судом матеріалів виконавчого провадження, Квартира двічі виставлялась на аукціонні торги: 19 квітня 2023 року - ринковою вартістю (1316381 грн.) та 12 червня 2023 року - за мінімальною ціною (921466,70 грн.). Жоден з аукціонів не відбувся. Вартість квартири АДРЕСА_3 в цілому була встановлена належним оцінювачем, призначеним державним виконавцем, в провадженні якого перебувало ВП НОМЕР_4, суб`єктом оціночної діяльності ТОВ « ЮФОРМАТ», яким складено відповідний Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості квартири від 09 березня 2023 року. Але на момент звернення позивач до суду була відома лише мінімальна ринкова вартість Квартири, що була заявлена на електронному майданчику СЕТАМ 12 червня 2023 року (номер лоту 528755) і тому саме з цієї суми -921466,70 грн. - нею і визначилась вартість її частки у спірній квартирі. Оскільки факт приналежності Квартири до спільного майна подружжя визнається Відповідачем ОСОБА_3 і не оспорюється іншими учасниками справи слід визнати, що подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по частині Квартири. Як зазначено ОСОБА_3 у його відзиві на позовну заяву, ним визнано заявлені позовні вимоги. Відповідач також визнає, що його частка у цьому майні має бути відчужена (шляхом конфіскації), не претендує на залишення за ним права власності на частину Квартири, а отже - не заперечує проти припинення режиму спільної власності на майно подружжя. У зв`язку з цим, на підставі п.3 ч.1 ст.365 ЦК України існують підстави для поділу спільного майна сторін у спосіб визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_3 , припинивши право власності ОСОБА_3 на частку у спільному майні з присудженням йому грошової компенсації замість його частки у спільному майні та наступним стягненням цих коштів, що внесені нею як позивачем на депозитний рахунок суду, на користь держави. Додатково хоче зазначити, що вважає що необхідне доповнити позовні вимоги про здійснення поділу майна подружжя в натурі і визнати за нею право власності на всю квартиру АДРЕСА_4 , шляхом припинення, за рішенням суду права власності відповідача ОСОБА_3 на його частку ( частину) у спільному майні, в порядку застосування конструкції ст..365 ЦК України, нею з метою дотримання вимог положень ч.2 цієї правової норми, внесено на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва відповідні 658190,50 грн.

10.11.2023 року Відповідачем на адресу суду подано Заяву, відповідно до якої зазначив наступне. 27.10.2023 року ним було отримано копії Заяви позивачки про зміну предмету позову в новій редакції. Зазначив, що не має вільних коштів аби добровільно виконати вирок, у тому числі в частині конфіскації усього належного йому майна. Однак - усвідомлює необхідність такого виконання. Квартиру АДРЕСА_5 своїм домом не вважає вже давно. Тому не проти заявлених вимог ОСОБА_2 , не проти списання внесених нею грошових коштів в рахунок виконання вироку про конфіскацію належного йому майна. Справу просить розглянути без нього.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління ДПС у м. Києві, 3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про поділ майна подружжя, скасування арешту. Призначено справу до судового розгляду по суті.

28.11.2023 року Відповідачем на адресу суду подано Заяву в якій він зазначає наступне. Оскільки йому належить не вся квартира АДРЕСА_5 тільки частка на яку може бути звернуто конфіскацію в порядку примусового виконання вироку Любомльського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року у справі № 163/2350/13-к (провадження №1-кп/163/1/14), змінено ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2014 року у справі №163/2350/13-к (провадження №1-кп/163/1/14), тому він просить: з метою здійснення в ході виконавчого провадження (ВП) НОМЕР_4 конфіскації на користь держави належного йому майна, а саме: вартості належної йому частки у праві спільної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 стягнути суму грошової компенсації вартості його частки, внесену позивачкою на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва на рахунок третьої особи: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для подальшого перерахування цим органом стягнутих коштів до державного бюджету на вказані державним виконавцем.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволені.

Відповідач будучі належним чином повідомлений про день, час та місце до суду не з`явився. Подано заява про розгляд справи у його відсутності.

3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явились, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що 30 серпня 1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , про що складено актовий запис № 4538, прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_2 » (а.с.9).

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.01.1994 року.

Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року у справі №163/2350/13-к (провадження №1-кп/163/1/14), який було змінено ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2014 року, у ОСОБА_3 було конфісковано в дохід держави все належне йому на праві приватної власності майно, в тому числі двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

На адресу суду шляхом витребування від Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 45526617.

Примусова реалізація вказаної вище квартири здійснюється в межах виконавчого провадження № 45526617 у Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) з примусового виконання вироку Любомльського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року у справі №163/2350/13-к.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Постановою Державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 12 січня 2022 року НОМЕР_4 було накладено арешт на Квартиру АДРЕСА_5 .

Відповідно до Звіту та висновку про оцінку майна виконаний ТОВ «ЮРФОРМАТ`від 09.03.2023 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 власником якої є ОСОБА_3 становить 1 316 381,00 грн.

19.04.2023 року ДП «Сетам» проводився аукціон із реалізації вказаного житлового будинку, Номер лоту: 525379. Стартова ціна 1 316 381,00 грн.

Згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) №586455- 19.04.2023 року торги не відбулись.

12.06.2023 року ДП «Сетам» проводився аукціон із реалізації вказаного житлового будинку, Номер лоту: 528755. Стартова ціна 921 466,70 грн.

Згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) №589341 торги з продажу вказаної квартири 12.06.2023 року не відбулись.

Відповідно до платіжної квитанції №ІВ53209917 від 26.10.2023 року ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок суду грошову компенсацію замість частки ОСОБА_3 на частину у праві спільної сумісної власності на майно подружжя (Квартиру) в розмірі 658 190 гривень 50 копійок.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Отже, квартира АДРЕСА_5 придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

В пунктах 14, 15 Постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 Пленум Верховного Суду України роз`яснив наступне: вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи інтереси дітей або непрацездатних повнолітніх дітей, які з ним проживають, або інші обставини, що мають істотне значення за визначених законом умов, зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або ж витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, то у такому разі його частка може бути зменшена. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, набуте кожним із подружжя під час їх окремого проживання після фактичного припинення шлюбних відносин, суд може визнати особистою приватною власністю кожного з них.

Майно, набуте кожним із подружжя за час режиму окремого проживання, встановленого рішенням суду, не вважається набутим у шлюбі (частина друга статті 120 СК).

Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділене суд визначає з урахуванням усього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Зазначені обставини згідно зі статтею 60 ЦПК зобов`язана довести та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема, поданням відповідних належних і допустимих доказів, заявленням клопотання про забезпечення позову з метою додаткового опису майна тощо.

У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім`ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК.

Виходячи із змісту частини четвертої статті 61 ЦПК, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно від підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства.

Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, членів сім`ї, позови інших суб`єктів спільної сумісної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені за умови, що вартість іншого сумісного майна, яке залишилось, менша, ніж припадає на їх частку. У цьому випадку суду слід враховувати роз`яснення, надані у пункті 1 цієї постанови.

Судом встановлено, що дійсно за час зареєстрованого шлюбу між сторонами, ними було придбано у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_6 , яка була зареєстрована за ОСОБА_3 , але згідно з ст.ст. 60,61,68,70 СК України належить до спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з того, що майно, набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, домовленості між сторонами по справі не було, шлюбний договір не укладався, при поділі цього майна, частки кожного з подружжя є рівними, а тому з врахуванням зазначених обставин та відсутності заперечень з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення і суд доходить висновку про визначення розміру належної позивачу частки в спільному з ОСОБА_3 майні подружжя, а саме, в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 також про зняття арешту з 1/2 частки вказаного майна, оскільки накладенням арешту на вищезазначене майно порушується право власності позивача на належні їй частки в квартирі.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Через наявність арешту позивач обмежений у праві здійсненні свого права на розпорядження власністю.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили.

За правилами, встановленими частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх випадках не передбачених ч.ч. 1-4 ст. 59 цього за Закону арешт майна може бути знятий за рішенням суду.

Що стосується вимоги позивача про визнання за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_5 шляхом припинення право власності ОСОБА_3 на частку у спільному майні з присудженням йому грошової компенсації замість його частки суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вище зазначене, суд критично ставиться до ствердження позивачкою того факту, що вона з Відповідачем взагалі не спілкуються у жодному форматі більше 10 років і ніяких домовленостей між ними, щодо порядку користування спільним майном не існує та подальше спільне володіння майном (Квартирою) є неможливим.

Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки ОСОБА_2 не надала суду доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

При цьому доказів наявності у ОСОБА_3 іншого належного йому на праві власності житла, крім 1/2 частки спірної квартири, матеріали справи не містять, тоді як позбавлення його на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління ДПС у м. Києві, 3-тя особа - Деснянський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про поділ майна подружжя, скасування арешту задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати право власності ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , а.с. 12, РНОКПП НОМЕР_3 ) на частину квартири АДРЕСА_5 .

Скасувати арешт накладений на частину квартири АДРЕСА_5 .

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 грудня 2023 року.

Суддя: