г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/2422/22
Номер провадження 2/213/140/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/2422/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про зобов`язання поновити нарахування та виплатити середній заробіток на час військової служби,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2002 року він перебуває у трудових відносинах з підприємством ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на умовах безстрокового трудового договору. 27 квітня 2016 року він був призваний на військову службу за контрактом в Збройних Силах України під час дії особливого періоду. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу укладено з 27 квітня 2016 року до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію та відповідно до п.11 він набирає чинності з 27 квітня 2016 року.

23 серпня 2017 року ним укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, відповідно до п.3, його укладено на 5 років, відповідно до п. 11 він набирає чинності з 23 серпня 2017 року та його строк добігає кінця 22 серпня 2022 року.
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) в Україні введено воєнний стан.
Відповідно до ч.9 ст.23 Закону України 2232-12 від 25 березня 1992 року "Про військовий обов`язок і військову службу", для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації.
Згідно з державними гарантіями, які вказані в ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю (в редакції станом на 30 червня 2022 року), за увільненим від роботи працівником підприємства на час військової служби за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову.
07 серпня 2022 року він отримав зменшену суму середнього заробітку, який зберігається за ним. 09 серпня 2022 року звернувшись за роз`ясненнями до Генерального директора підприємства, 19 серпня 2022 року електронною поштою отримав відповідь про застосування підприємством стосовно нього змін до ч.3 ст.119 КПП України на підставі п.17 ч.1 Закону України 2352-9 від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (шляхом виключення з чинної правової норми двох слів - «середнього заробітку»), відповідно до яких, за ним з 19 липня 2022 року припинено збереження середнього заробітку на підприємстві. 12 вересня 2022 року він знову звернувся за роз`ясненнями до Генерального директора підприємства, з метою отримання роз`яснення стосовно поточного стану правозастосування підприємством правових норм стосовно нього, як мобілізованого працівника підприємства. З наданої відповіді дізнався, що на підставі п.11 ч.1 та п.3 ч.2 Закону України 2352-9 від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», змінено ст.82 КзПП та ст.9 ЗУ №504/96-ВР від 15 листопада 1996 року «Про відпустки», норми тотожні та викладені таким чином: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову. Відповідно до вищевказаного положення роботодавцем з 19 липня 2022 року припинено зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

05 жовтня 2022 року він звернувся до Центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де йому була надана довідка про доходи №121716 від 05 жовтня 2022 року за останні 6 місяців, в якій міститься інформація про нараховану заробітну плату за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року, суми якої ідентичні розрахунковим листам з установи банку та з підприємства, а саме: за квітень 2022 року - 38 967,60 грн, за травень 2022 року - 44 534,40 грн, за червень 2022 року - 41 751,00 грн, за липень 2022 року - 25 050,60 грн, за серпень 2022 року 0,00 грн, за вересень 2022 року - 0,00 грн.

Оскільки його не було жодним чином ознайомлено з наказом щодо припинення збереження (виплати) середнього заробітку чи внесення відповідних змін до діючого наказу (в залежності від документального оформлення, яке застосував роботодавець) та припинення зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку, 11 жовтня 2022 року звернувся до Генерального директора підприємства зі звернення, з метою отримання належним чином засвідченої копії наказу (витягу з наказу) про припинення (скасування) збереження середнього заробітку йому, як працівнику підприємства, прийнятому на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.
З наданої відповіді було видно, що необхідність у виданні розпорядчого документу чинне законодавство не визначає обов`язковим, тому обов`язок збереження середнього заробітку військовослужбовцям для підприємств скасовано на підставі ЗУ 2352-9 від 01 липня 2022 року, відповідно посилання на розпорядчий документ він не зміг отримати, хоча у своїй повсякденній діяльності підприємство свої рішення документально оформлює.
Зазначає, що з 19 липня 2022 року, станом на 30 вересня 2022 року йому не нараховано та не виплачено загальну суму середнього заробітку в розрахунку в розрахунку: 16 700,40 грн (за липень 2022 року) + 44 534,40 грн (за серпень 2022 року) + 41 751,00 грн (за вересень 2022 року) = 102 985,80 грн та припинено зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку з 19 липня 2022 року. Вважає, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не повинно було припиняти збереження (виплату) йому середнього заробітку та не повинно було припиняти зараховувати період його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку з огляду на таке.
Призов на службу є юридичним фактом, який для нього настав 27 квітня 2016 року, за сталих визначених умов, на які він, маючи право і можливість обирати умови своєї подальшої діяльності, добровільно погодився. Між роботодавцем та ним виникли триваючі правовідносини зі збереження місця роботи, посади, середнього заробітку на час призову. Їх реалізація розпочалась на підставі ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю, яка регламентує гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, що діяла до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України 2352-9 від 01 липня 2022 року) та триває після. Він мав легітимні очікування на виконання зобов`язань роботодавцем у часовому вимірі, зазначеному в цій статті - на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення, так як в нього відсутнє право вибору щодо подальшого виконання чи припинення своєї частини зобов`язань за зміненими умовами.

Вважає, що в його випадку середній заробіток, виплату якого припинено, є його доходом та власністю (матеріальним інтересом), захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Зазначає, що припинення збереження (виплати) йому середнього заробітку та припинення зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку не узгоджується з принципами незворотності дії нормативно-правових актів в часі, відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою.

Вважає, що він як військовослужбовець, учасник бойових дій та члени його сім`ї, під час особливого періоду в державі, повинні були розраховувати на усебічну підтримку та додаткові державні гарантії соціальної захищеності, але відбулось обмеження його прав.

Просить: 1) зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» поновити нарахування та виплату йому, як увільненому працівнику, середнього заробітку на час його перебування на військовій службі та поновити зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку; 2) зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виплатити йому середній заробіток, як увільненому працівнику на час військової служби, за період з 19 липня 2022 року по 30 вересня 2022 року відповідно до наданого розрахунку у сумі 102 985,80 грн; 3) зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виплатити йому середній заробіток, як увільненому працівнику на час військової служби, за період з 01 жовтня 2022 року по день винесення рішення в справі по суті, у розрахунку 231,95 грн середньогодинного середнього заробітку, відповідно до норми по графіку №170, яка застосовується для нього в обрахованому періоді.
Від відповідача відзив на позов не надходив.
В судове засідання сторони не викликались.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом, що підтверджується копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 27 квітня 2016 року.
Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України офіцерського складу від 23 серпня 2017 року позивач уклав контракт терміном на п`ять років.
Як видно із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №222 від 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 продовжено дію попереднього контракту з 23 серпня 2022 року на період воєнного стану до оголошення демобілізації.
Позивачем 09 серпня 2022 року, 12 вересня 2022 року, 11 жовтня 2022 року відповідачеві направлялись звернення щодо роз`яснення зменшення, припинення середнього заробітку, а також надати копію відповідного наказу.
Листом-відповіддю №145-168 від 25 жовтня 2022 року повідомлено про те, що необхідність у виданні розпорядчого документу чинне законодавство не визначає обов`язковим, тому обов`язок збереження середнього заробітку військовослужбовцям для підприємств скасовано на підставі ЗУ 2352-9 від 01 липня 2022 року.
Листом-відповіддю від 18 серпня 2022 року №145-133 відповідачем повідомлено позивача, що з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року

№ 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни у статтю 119 КЗпП: за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються лише місце роботи і посада на підприємстві. За період з 01 липня 2022 року по 18 липня 2022 року за 108 годин середній заробіток збережений.

Листом-відповіддю від 20 вересня 2022 року №145-144 відповідачем повідомлено позивача про те, що до 18 липня 2022 року дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток зберігаються за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Як видно із довідки про доходи ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 25 жовтня 2022 року, заробітна плата позивача складала: за квітень 2022 року - 38 967,60 грн, за травень 2022 року - 44 534,40 грн, за червень 2022 року - 41 751,00 грн, за липень 2022 року - 25 050,60 грн, за серпень 2022 року 0,00 грн, за вересень 2022 року - 0,00 грн.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку за основним місцем роботи у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом до Збройних Сил України.

За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 27 квітня 2016 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Також, пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» в редакції, чинній до 18 липня 2022 включно, було встановлено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Аналогічна норма містилась в пункті 2 частини першої статті 82 Кодексу законів про працю України.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ внесені зміни у частину третю статті 119 КЗпП: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Також, вищевказаним Законом внесено зміни до пункту 2 частини першої статті 82 Кодексу законів про працю України та пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки», а саме вказані пункти викладено в редакції, яка передбачає, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» №147.
Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.
Таким чином, починаючи з 19 липня 2022 року не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України, а до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, не зараховуються час, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи і посада на підприємстві на час призову.
Отже, дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, а також припинення зарахування періоду знаходження на військовій службі позивача до його стажу, що дає право на щорічну відпустку є правомірними.
При цьому, суд не погоджується із позицією позивача стосовно незворотності дії нормативно-правових актів в часі стосовно трудових відносин, які виникли до 19 липня 2022 року.
Так, частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
В Ухвалі від 09 липня 1998 року №6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.
У рішенні від 03 жовтня 1997 року №4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.
Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.
У рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.
Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).
У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.
На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. У вказаному Законі не містяться положення щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.
Суд також бере до уваги, що постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами), а саме пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Суд вважає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів стосовно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, а також не зарахування періоду перебування на військовій службі до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, є виправданим та відповідає Конституції України.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, а в разі відмови в задоволенні позову витрати покладаються на позивача, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279, 353 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про зобов`язання поновити нарахування та виплатити середній заробіток на час військової служби відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», місцезнаходження: вул. Криворіжсталі,1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Дата складення повного тексту судового рішення - 06 січня 2023 року.

Суддя В. В. Мазуренко