Справа № 459/1119/23 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/2065/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

розглянувши в місті Львові, в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, -

в с т а н о в и в:

05.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив стягнути з відповідача в його користь 90000,00 грн відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

Позов обґрунтовував тим, що він працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища на підприємствах ВО «Укрзахідвугілля» більше 30 років. 19.12.2006 року Львівською обласною клінічною лікарнею йому встановлено професійне захворювання, а саме пневмоконіоз 1 ст., емфізема легень ІІ ст., а 30.01.2007 року Міжнародною спеціалізованою профпатологічною МСЕК встановлено вперше 45% втрати професійної працездатності за наслідками отриманого професійного захворювання та ІІІ групу інвалідності безтерміново. Внаслідок отриманого професійного захворювання йому було завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються в тому, що він відчуває себе неповноцінною людиною, не в змозі вести активний спосіб життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою та перебувати на лікуванні. Внаслідок професійного захворювання у нього виникає постійний кашель та задишка, біль в грудях, відновлення його здоров`я є неможливим.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначає, що на час встановлення йому стійкої втрати працездатності 30.01.2007 року діяв Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-X-IV, в статті 34 якого було передбачено, що на Фонд покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди у разі встановлення стійкої втрати працездатності. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що пунктом 27 ст.77 Закону України від 20.12.2005 року «Про державний бюджет України на 2006 рік» зупинено дію абзацу четвертого підпункту «е» п.1 ст.21, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.34 Закону України №1105-X-IV, якою було передбачено відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що для врегулювання питання щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі встановленням стійкої втрати працездатності у Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було внесено зміни Законом України від 23.02.2007 року №717-V, який набрав чинності 20.03.2007 року, та згідно положень якого всі норми, які передбачали виплату моральної шкоди, було виключено. Тобто, право вимоги до Фонду на відшкодування моральної шкоди за страховим випадком, де стійка втрата професійної працездатності була встановлена після 20.03.2007 року, було припинено з наданням права на пред`явлення такої вимоги до роботодавця. Законодавець, вносячи зміни до Закону України №1105-X-IV розмежував два періоди щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі встановленням стійкої втрати працездатності, а саме період з 01.04.2001 року по 20.03.2007 року, та період після 20 березня 2007 року. Зазначає, що станом на час встановлення йому 30.01.2007 року стійкої втрати працездатності, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання України» передбачав право на відшкодування моральної шкоди Фондом, правонаступником якого є органи Пенсійного фонду.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

11.08.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що позивачем невірно визначено належного відповідача. Оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових відносин, тому шкода має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, на підставі ст.1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності у 2007 році свідчить про позбавлення його права на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, як правонаступника Фонду, що не виключає можливості отримання відшкодування за рахунок роботодавця. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У ст. 173 КЗпП зазначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Положення зазначеного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з часу прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з встановленням стійкої втрати працездатності, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону №1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон №717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» , а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105-XIV. Однак, зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Однак, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Зазначений висновок відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц та постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Виробничим об`єднанням по видобутку вугілля «Укрзахідвугілля», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 14-16).

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15.01.2007 року внаслідок роботи в шкідливих умовах правці на підприємствах вугільної промисловості з лютого 1994 року по грудень 2006 року у ОСОБА_1 виникло професійне захворювання, а саме пневмоконіоз 1 ст., емфізема легень ІІ ст.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 30.01.2007 року серії ЛВА-2 №020064 позивачу вперше безтерміново встановлено 45% втрати працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло в позивача, як потерпілого внаслідок професійного захворювання, з 30.01.2007 року, тобто з часу встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу встановлено вперше втрату професійної працездатності 30.01.2007 року, він позбавлений права на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача як правонаступника Фонду, що не виключає можливості отримання ним відшкодування за рахунок роботодавця.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц та постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 22 грудня 2023 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра