Справа № 545/3933/21
Провадження № 2/545/92/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2023 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді: Потетій А.Г.,

за участю секретаря: Явдоченко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про відібрання дитини, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому прохає відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 і передати її батьку - ОСОБА_1 для повернення її за попереднім місцем проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) з 6 червня 2015 року перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 . 19.04.2021 року відповідний шлюб було розірвано, що підтверджується постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 545/3547/17.

Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина була народжена та постійно проживала на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, поки відповідач не викрала дитину та незаконно, без згоди батька дитини, вивезла її на територію України.

Відповідний факт підтверджується судовим рішенням - постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 552/1759/19 щодо забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Відповідним судом було ухвалено:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Визнати незаконним вивезення та утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові Віннену ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії...».

За цей час, тобто понад ніж 2 роки, маючи на руках судове рішення, яким встановлено незаконність транскордонного викрадення дитини та її утримування відповідачем, позивач вимушений постійно боротись за те, щоб відповідні державні органи і відповідач нарешті забезпечили йому поновлення порушеного права бути батьком та виховувати свою дитину.

Як у справі про розлучення, так і у справі щодо забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, остаточні судові рішення у яких було ухвалено Полтавським апеляційним судом, ОСОБА_2 звинувачувала позивача у домашньому насильстві та іншій негативній поведінці, однак, в обох справах судами було підтверджено, що жодних належних доказів на підтвердження таких звинувачень ОСОБА_2 надано не було, а ОСОБА_1 ніколи не вчиняв негативної поведінки щодо своєї дитини.

Оскільки судове рішення про повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії відповідачем виконано не було, позивач вимушений був звернутись до органів Державної виконавчої служби з метою примусового виконання відповідного рішення.

13.02.2020 року відповідний виконавчий лист було пред`явлено до виконання і з цього часу рішення перебуває на примусовому виконанні у Полтавському районному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Протягом усього цього часу, незважаючи на переховування та умисне ухилення від виконання рішення відповідачем (яка є боржником у відповідному виконавчому провадженні), на неї жодного разу не було накладено штрафу за невиконання судового рішення, не направлено до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Відповідач умисно не отримує поштові відправлення (повідомлення і листи) від виконавчої служби та судів, вказує на те, що вона не була обізнана про заплановані виконавчі дії (однак, саме в цей день і час наймає приватних охоронців, що блокують вхід до її квартири, до якої вона повинна була надати вільний доступ у відповідності до вимоги представника ДВС), постійно зобов`язується добровільно виконати судове рішення, однак, вже протягом 2 років при цьому жодного разу не вчинила жодних дій щодо його виконання.

Неодноразово позивач (він же стягувач) (який є громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії) прибував в Україну для вчинення виконавчих дій, однак, відповідач (вона ж боржник) ухилялась від виконання рішення суду та вимог виконавця. Водночас, належної реакції зі сторони державного виконавця та начальника відділу не було.

Відповідні виїзди за участю стягувана та/або його представника здійснювались 15.09.2020 року, 28.09.2020 року, 24.11.2020 року, 28.12.2020 року, 23.02.2021 року.

Кожного разу боржник попереджалась про відповідний день та дату вчинення виконавчих дій. І якщо спочатку вона просто не отримувала листів і не відчиняла двері, то надалі надавала довідки про відвідування лікаря саме в день і час вчинення виконавчих дій та надавала пояснення, що планує добровільно виконати рішення. Відповідні факти підтверджуються копіями актів державного виконавця за відповідні дати та листом начальника відділу Полтавського районного відділу ДВС Усатого С.М. від 24.03.2021 року №7409 та листа від 04.12.2020 року №32867.

Однак, рішення нею виконано не було.

Так, 23.02.2021 року в черговий раз, вшосте відбувся виїзд державного виконавця за місцем проживання боржника - ОСОБА_2 . В результаті - боржник навіть не відкрила двері державному виконавцю та, знаючи про дату та час вчинення виконавчих дій, завчасно викликала охоронців, що блокували вхід до квартири, у якій проживає боржник та до якої вона зобов`язана була надати вільний доступ (як це прямо зазначено у повідомленні про вчинення виконавчих дій від 11.02.2021 року, що було підписано особисто ОСОБА_9 , як начальником відділу).

Знову ж таки, жодної реакції на таке порушення боржником приписів державного виконавця зі сторони відділу ДВС не було.

Стягувачем було подано до відділу ДВС також заяву про залучення представників органів опіки та піклування (заява від 19.10.2020 року) з метою їх участі у процесі примусового виконання рішення, зокрема, під час відібрання дитини у зв`язку із невиконанням Боржником рішення суду в добровільному порядку (тобто застосування відібрання дитини і відповідних положень законодавства за аналогією).

Однак, відповідні представники органу опіки та піклування так і не були залучені та не брали участі у відповідних виїздах з метою виконання рішення, примусове виконання шляхом відібрання дитини вчинено не було.

Позивач неодноразово подавав до органу ДВС заяви про примусове виконання рішення та притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за невиконання судового рішення, а також надавав заперечення на пояснення ОСОБА_2 вказуючи, що підстав для невиконання рішення немає, адже дитина має подвійне громадянство і є громадянкою Сполученого Королівства за правом народження та не потребує оформлення візи для повернення до країни постійного місця проживання, а також з пропозицією сприяти оформленню тимчасового проїзного документа для дитини, для оформлення якого необхідно надати актуальне фото дитини, яку від позивача переховують вже понад 2 роки.

Права позивача порушувались не лише відповідачем, яка не виконує судове рішення, а й діями/бездіяльністю уповноважених осіб органів ДВС. Так, позивач неодноразово направляв скарги на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця і начальника відповідного відділу ДВС, однак, порушення його прав й надалі продовжувалось і продовжується.

Так, позивач неодноразово подавав до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби заяви про розшук боржника (коли її місцезнаходження не було відомо навіть державному виконавцю, а за жодного з адрес боржник не була присутня, що зафіксовано у відповідних актах державного виконавця).

Наразі малолітня дитина, фактично, протиправно позбавлена права на спілкування зі своїм батьком та іншими своїми родичами зі сторони батька (бабусею, дідусем, тіткою і двоюрідними братами і сестрами), адже внаслідок юного віку дитини, вона повністю контролюється її матір`ю, зокрема, й в питаннях пересування, вибору кола спілкування.

Таким чином, наразі малолітня дитина опинилась у складній життєвій ситуації та вже тривалий час умисними діями матері примусово позбавляється емоційного контакту, зустрічей, спілкування зі своїм рідним батьком.

Окрім того, у відповідності до положень статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Чинне законодавство України, зокрема, положення, що регулюють процедуру виконання судових рішень, містять істотну прогалину в частині особливостей виконання рішень немайнового характеру. Так, у даній справі резолютивна частина рішення Полтавського апеляційного суду у справі №552/1759/19 про повернення дитини до місця її постійного проживання не містить прямої вказівки на можливість відібрання дитини для виконання відповідного рішення, на підставі цього Державна виконавча служба України, за їх словами, фактично, позбавлена можливості реально виконати відповідне рішення якщо мати дитини (боржник у виконавчому провадженні та відповідач у даній справі) ухиляється від такого виконання.

Водночас, відповідні прогалини можуть бути нівельовані саме ухваленням рішення про відібрання дитини, обґрунтованого необхідністю виконувати взяті на себе Україною зобов`язання за Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини.

Оскільки відповідні міжнародні договори, як передбачено положеннями чинного законодавства, зокрема, ч. 2, 4, 8 статті 10 ЦПК України, є джерелом права та мають пріоритет у застосуванні над нормами внутрішнього законодавства, а також керуючись положеннями Конституції України про обов`язковість судових рішень та необхідність здійснення правосуддя керуючись верховенством права, саме на суди покладається в даному випадку обов`язок захистити порушене право позивача шляхом ухвалення відповідного рішення.

У зв`язку з цим, та з урахуванням триваючого порушення його прав, а також триваючого незаконного порушення прав дитини і утримування дитини на території України, встановленого Полтавським апеляційним судом, позивач вимушений звернутись до суду за захистом його прав і інтересів з проханням постановити рішення про відібрання дитини від ОСОБА_2 та передачі її ОСОБА_1 .

У судове засідання позивач та його представник - адвокат Гаро Г.О. не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала в повному обсязі та прохала задовольнити.

Відповідачка та її представник - адвокат Пожидаєв В.О. у судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність відповідачки, у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю з підстав зазначених у поданому відзиві.

У відзиві на позов відповідачка прохає відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що підставою звернення з позовом до суду по даній справі позивач зазначає те, що вона нібито перешкоджаю йому спілкуватися з донькою, ОСОБА_10 , переховуючись та ухиляючись від виконання рішення суду по справі № 552/1759/19.

Дані твердження позивач намагається підтвердити, зокрема, поданням про розшук боржника та повідомленнями про вчинення виконавчих дій, які додає до позовної заяви.

Однак, зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності, адже вона не вчиняла жодних дій для переховування, або перешкоджання виконання рішення суду та спілкування позивача з донькою.

Протягом розгляду справи № 552/1759/19 (щодо повернення доньки до постійного місця проживання) та справи № 545/3547/17 (щодо розірвання шлюбу), останній мав усі необхідні дані та контактну інформацію за допомогою якої міг здійснювати зв`язок з донькою.

Але, замість спроб поспілкуватися з донькою за допомогою електронних засобів зв`язку, позивач від імені якого діяв його представник, направляв їй листи з проханням щодо надання можливості спілкування.

Певно, що позивач намагався дискредитувати її та відобразити існування уявної перешкоди для його спілкування з дитиною, якої насправді ніколи не існувало.

Заявлені позивачем твердження щодо мого переховування та умисного невиконання рішення суду по справі № 552/1759/19 взагалі спростовуються ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року, якою у задоволенні подання головного державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тіхомірової Юлії про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідачка вказує на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона переховувалася, ухилялася від виконання рішення суду по справі № 552/1759/19 та перешкоджала позивачеві спілкуватися з донькою, слід вважати зазначені щодо цього твердження у позовній заяві безпідставними, необгрунтованими та недоведеними.

Зазначаючи про її виїзд зі Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, позивач залишає поза увагою ті обставини, які передували її виїзду.

Так, після укладення шлюбу вона переїхала до Великої Британії та невдовзі зрозуміла, що відповідач є емоційно нестабільною людиною, страждає на неконтрольовані напади агресії, має алкогольну й наркотичну залежність, інші проблеми із психічним здоров`ям, внаслідок чого вимушений приймати антидепресанти.

Їхнє подружнє життя майже від початку спільного сумісного проживання не склалось, бо власного житла позивач не мав і з моменту мого переїзду вони жили або в його сестри - соціальному житлі виданому державою для проживання її та трьох дітей, що позбавляє права інших осіб легально проживати в ньому, або в його матері з вітчимом, доки вони не переїхали в інше місце, після побиття позивачем свого вітчима.

Так, вказані твердження щодо відсутності житла у позивача підтверджуються, зокрема, апостильованою копією звіту від 16.03.2020 року про результат пошуку «Глобал Інвестигейншн» за заявою № 288591, з якого вбачається, що на момент отримання інформації на запит, останнім місцем проживання позивача була адреса: АДРЕСА_1 , з якої він переїхав 6 місяців тому, а саме житло не є у його володіння, адже з 1975 року належить Міській Раді міста Портсмут.

За даними поліцейської бази даних відповідач має 6 судимостей за 10 епізодів злочинних дій, що були скоєні ним у період з: 2001 по 2009 року, у тому числі за злочини проти людини у 2009 році, злочини проти житла у 2003 році, крадіжки та споріднені злочини у 2002-2006 роках, носіння холодної зброї в 2001 році, інші правопорушення у 2004-2006 року, а також напад на сестру та її партнера в 2015 році. Також, до відповідача застосовувалось покарання у вигляді попередження за зберігання кокаїну в 2014 році, що підтверджується інформацією, наданою поліцією м. Хемпшира. Про всі ці обставини позивач не розповідав, відповідачка дізналася про них вже під час перебування у Великій Британії.

У квітні 2017 року позивача звинуватили в махінаціях з соціальним житлом та виселили із соціального житла. У той час відповідачка вже була вагітна. Позивач неодноразово намагався змусити написати відмову від їхньої ще ненародженої дочки, щоб уникнути покарання від влади, адже якби він був визнаний батьком - одинаком з повною опікою над малолітньою дитиною, його б забезпечили соціальним житлом та допомогою.

Доказами кримінального минулого позивача та його нелюдського ставлення до неї слугують апостильовані копії: звіту про кримінальну діяльність Віннен Грема Крайг від 09.03.2022 року, листа поліції графства Хемпшир вих. № СМ/РА/001696/17, звіту поліції графства Хемпшир № 0, звіту поліції графства Хемпшир по інциденту 2.

З новонародженою донькою відповідачка тимчасово перебувала в притулку без грошей та документів.

Обставини її перебування у притулках підтверджуються апостильованими копіями: листа від Бромлі та Кройдон «Допомога жінкам», листа Бромлі та Кройдон «Допомога Жінкам» від 02.04.2019 року, листа Кокфостерс Медицинський центр від 07.09.2017 року, що додаються.

Українська діаспора, завдяки соціальним мережам та контактам серед членів української громади допомогла оплатити їй та доньці житло, харчування, а також купити все необхідне для новонародженої дитини. Дані обставини підтверджуються копіями показань свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Деякий час відповідачка проживала разом з донькою в притулку для жертв домашнього насилля й була визнана жертвою домашнього насилля через дії позивача.

Факт того, що відповідачка була жертвою домашнього насилля був також визнаний Міністерством Внутрішніх Справ Великобританії, яке надало мені візу поза правилами, що підтверджується апостильованою копією листа Міністерства Внутрішніх Справ Великобританії від 19.07.2017 року.

Її місцезнаходження було засекречено від позивача та його родичів, а поліція видала їй кнопку безпеки на випадок появи позивача біля неї та дитини.

Також, в реабілітаційному центрі вона пройшла курс психологічної реабілітації про що отримала сертифікат та встановлений діагноз травматичного стресу.

З огляду на викладені обставини, її з донькою виїзд до України був не втечею та не викраденням, а справжнім порятунком та поверненням додому.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника служби у вирішенні справи поклались на розсуд суду.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до таких висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_13 06 червня 2015 року зареєстрували шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 06 червня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції.

Віннен ОСОБА_14 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Портсмут. Батьками дитини є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , сторони у справі.

Вказані обставини підтверджуються даними завіреної копії запису у відповідності до Акту про реєстрацію смертей та народжень від 1953 року, виданого заступником реєстратора С.Джой 16 червня 2017 року.

Після народження дитина проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії.

Віннен ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована як громадянка України, що підтверджується даними довідки №6124КВ-536-159, виданої 06 липня 2017 року Посольством України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії.

25 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_10 виїхала з Великобританії та повернулася на постійне місце проживання в Україну. При цьому зміна місця проживання дитини нею здійснена без письмової або усної згоди батька.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18.09.2019 року по справі №552/1759/19 визнано незаконним вивезення та утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові Віннену ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі № 552/1759/19 (провадження № 61-18088св19) постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2020 року в справі № 552/1759/19 (провадження № 61-10248ск20) у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 552/1759/19 за позовом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою ст. 162 СК України встановлено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Приймаючи рішення у справі, суд також враховує висновок експерта №1887-1890 за результатами судово-психологічної експертизи у цивільній справі №545/2247/22, призначеної та проведеної за ухвалою судді Полтавського районного суду Шелудякова Л.В. , доданої як доказ представником відповідача, складеного 28 вересня 2022 року. Згідно висновку, актуальна виховна поведінка ОСОБА_2 полягає в забезпеченні емоційного комфорту ОСОБА_17 , її всебічного розвитку, формування комунікативних компетенцій, засвоєння соціального схвалювань них норм, у керуванні поведінкою дитини засобами переконання, аргументування, прохань, заохочення досягнень, послідовних вимог щодо дотримання встановлених правил. Відомості про поведінку ОСОБА_1 та його ставлення до батьківських обов`язків, які містяться в наявних вихідних даних, указують на користь відсутності його турботливого ставлення до доньки ОСОБА_17 , ігнорування її базових потреб та ставлення для перешкод для їх задоволення: позбавлення житла і засобів для існування, здійснення насилля щодо її матері, ігнорування плачу дитини, правил безпечного поводження з немовлям, відсутність ініціативних дій, спрямованих на матеріальне забезпечення доньки, нагородження контакту з нею. Сімейна ситуація в родині ОСОБА_17 характеризується наявністю тривалого конфлікту між її батьками, який не має свого конструктивного вирішення. Даний конфлікт безпосередньо зачіпає інтереси дитини та впливає на умови її життя: під час проживання у 2017-2018 роках у Британії умови сімейної ситуації призвели до суттєвих перешкод для задоволення базових вітальних і соціальних потреб Дженевів, під час проживання в Україні сімейний конфлікт спричиняє до підвищеної тривожності Дженевів, страху розлуки з матір`ю. У період з народження ОСОБА_17 до серпня 2022 року умови її виховання, створені ОСОБА_2 полягають у врахуванні потреб і можливостей дитини, в керуванні її поведінкою засобами переконання, аргументування, прохань, заохочення досягнень, послідовних вимоги щодо дотримання встановлених правил. Характер впливу описаної виховної поведінки матері на психологічний стан та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , полягає у стимулюванні психологічного розвитку дитини, стабілізації її емоційного стану, розвитку довільності поведінки, зростанні упевненості і компетентності Дженевів у міжособових стосунках, засвоєнню соціально схвалюваних способів поведінки, формуванню позитивної самооцінки та само сприймання, зростанні особистої автономісті.

Ознаками виховної поведінки ОСОБА_1 , що відображені в наданих матеріалах (у заявах ОСОБА_19 , свідченнях очевидців, документах служби захисту жертв домашнього насилля, звіту працівника контактного центру м.Лондон), характеризуються ігноруванням вітальних і соціальних потреб Дженевів, владністю, жорстоким ставленням до Дженевів та її матері, реалізацією способу життя, який не відповідає нормам матеріальності і співжиття і суспільстві, містить порушення закону (згідно інформації, поданого поліцією Хемпширу). Характер впливу описаної виховної поведінки батька, за умови її подальшої реалізації, буде уражати потреби ОСОБА_20 в безпечних умовах життя, оптимальному розвитку, емоційному комфорті, з великою імовірністю зумовить зростання тривожності, невпевненості, підтримання страхів, порушення психічного розвитку дитини.

Фактичною підставою позову в даній справі є те, що резолютивна частина рішення Полтавського апеляційного суду у справі №552/1759/19 про повернення дитини до місця її постійного проживання не містить прямої вказівки на можливість відібрання дитини для виконання відповідного рішення, що згідно доводів позовної заяви призводить до тривалого невиконання судового рішення та порушення прав позивача.

Наведені підстави для відібрання дитини суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах права.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

Так постанова Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 552/1759/19 за позовом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на даний час набрала законної сили та є остаточною.

Зазначеною постановою, зокрема, зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові Віннену ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення про відібрання дитини для забезпечення виконання вказаного судового рішення.

При цьому в позовних вимогах представник позивача прохає відібрати у відповідача малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд приймаючи рішення в даній справі звертає особливу увагу на той факт, що зазначене вище рішення апеляційного суду, на яке посилається представник позивача як на основну підставу до задоволення позовних вимог, стосується малолітньої дитини на прізвище- « ОСОБА_21 » в той час як ОСОБА_7 при народженні зареєстрована як ОСОБА_22 , і будь яких даних (належних та допустимих доказів) про зміну прізвища дитини, і що дитина ОСОБА_22 та ОСОБА_21 це одна й таж особа до суду не надано.

Дії органів державної виконавчої служби щодо виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 18.09.2019 року по справі №552/1759/19 не є предметом доказування у даній справі. Однак зважаючи на те, що представник позивача в заяві про розгляд справи у її відсутність звертає увагу суду, що окрім рішення апеляційного суду від 18 вересня 2019 року також підставою до задоволення позовних вимог та підтвердження умисної, неправомірної поведінки відповідачки направленої на невиконання рішення суду є також факт переховування від органів виконавчої служби про що було подано до суду відповідне подання виконавчої служби про оголошення останньої в розшук.

Суд зазначає наступне- згідно долученого представником відповідача до матеріалів справи копії ухвали Полтавського районного суду від 10.11.2022 року , яка набрала законної сили 25.11.2022 року, відмовлено в задоволенні подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про оголошення в розшук боржника- ОСОБА_2 .

Інших законом визначених підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 позивачем не наведено.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими.

А тому на підставі викладеного підлягають відмові в задоволенні позовні вимоги представника ОСОБА_5 подані від імені та в інтересах ОСОБА_1 про відібрання від ОСОБА_2 малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і передання її батьку ОСОБА_1 для повернення її за попереднім місцем проживання- Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок позивача, згідно ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про відібрання дитини.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений 02.02.2023 року.

Суддя: А.Г. Потетій