Житомирський апеляційний суд
Справа №285/7317/23 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 82 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С. Борисюка Р.М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м. Житомирі цивільну справу №285/7317/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заборону відповідачу вчиняти дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Літвин О.О. в м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про захист прав споживачів мотивуючи її тим, що АТ «Житомиргаз» шляхом нав`язування цивільно-правових відносин подано до суду цивільний позов по справі №285/4828/23, у зв`язку із порушенням прав споживача ОСОБА_1 , останній звернувся до суду із даним позовом. Вказує, що позивач зобов`язаний сплачувати за комунальну послугу з постачання природного газу у встановлених законом розмірах та на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. В той же час, цей обов`язок може бути виконаний для оплати такої комунальної послуги лише за умови, якщо виконавець/відповідач надав її в реальності, а не виключно паперово/фіктивній, надуманій відповідачем формі. Відсутність наданої комунальної послуги з постачання природного газу підтверджується наступними фактами. З 28.05.2015 відбулося повне розмежування сфери розподілу природного газу від сфери постачання природного газ, при цьому для операторів ГРМ встановлено по суті пряму заборону здійснювати господарську діяльність у сфері постачання природного газу. Відтак з 28.05.2015 господарську діяльність у сфері постачання природного газу може здійснювати виключно ТОВ «Житомиргаз Збут», натомість господарську діяльність у сфері розподілу природного газу може здійснювати виключно АТ «Житомиргаз». Враховуючи вищевказане, АТ «Житомиргаз» абсолютно не виконував договір і не доставляв позивачу жодного кубометру природного газу. Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить власникові товару, а тому АТ «Житомиргаз» зобов`язаний довести у суді своє право на товар (газ) як власність. Вказував, що він не є суб`єктом підприємницької діяльності, тому не міг використовувати і ніколи не використовував (не споживав) природний газ на підставі та на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який за умовами ЦК України не використовується в побутових особистих цілях. Доказом вказаного служать запити позивача до відповідача, на які не було отримано повноцінних відповідей. Крім того, жодного акту на підтвердження реально проданої АТ «Житомиргаз» кількості природного газу ОСОБА_1 відповідачем суду не надано. Враховуючи вищенаведене, позивач просив визнати порушенням АТ «Житомиргаз» ст.1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через незаконне втручання АТ «Житомиргаз» у праві позивача - споживача ОСОБА_1 мирно володіти майном (грошовими коштами); визнати незаконність вимог АТ «Житомиргаз» до ОСОБА_1 щодо заборгованості за природній газ, постачання/розподіл; заборонити дії, пред`являти вимоги шляхом встановлення вимог відповідачем щодо стягнення за газ, газопостачання та розподіл стосовно ОСОБА_1 , у відповідності до ст.16 ЦК України; заборонити відповідачу вчиняти дії шляхом подання вимог до ОСОБА_1 за ненаданий природній газ, доставку та розподіл, а також звільнити позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви у відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.627 ЦК України, п.4 ч.2 ст.10 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2023 року цивільну справу 285/7317/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Житомиргаз» про порушення права володіння майном та зобов`язання вчинити дії передано до Корольовського районного суду м. Житомира. Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та вважає, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції. Окрім того просив розглянути питання про відвід судді Літвин О.О. та питання об`єднання цієї справи із справою №285/4828/23. Вказує, що судом було порушено правила територіальної підсудності. Вказує, що не було взято до уваги посилання у позовній заяві на Закон України «Про захист прав споживачів», а відповідно до ч.5 ст.28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Судом не було взято до уваги резолюцію Генеральної Асамблею ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» №39/248 від 09.04.1985, рішення Конституційного Суду України у справі №1-12/2013, рішення Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17, яка розглядалася в тому числі у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів».

25 грудня 2023 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» подало відзив на апеляційну скаргу у якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі. Вказує, що оскаржувана ухвала постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства України, з урахуванням усіх фактичних обставин справи, правильним застосуванням норм процесуального права. Зазначає, що Закон України «Про захист прав споживачів» може бути застосований до спорів у сфері надання житлово-комунальних послуг лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві послуг або неякісне їх надання. Разом з тим, судом першої інстанції досліджено, що зміст позовних вимог ОСОБА_1 у резолютивній частині позову не відповідає його обґрунтуванню, відтак у даній справі права позивача не пов`язані з порушенням його права як споживача і на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюються вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність за його зареєстрованим місцем проживанням.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу даної цивільної справи за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира, за місцем знаходження відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст позовних вимог, викладений ОСОБА_1 у резолютивній частині позову, не відповідає його обґрунтуванню, відтак в даній судовій справі права позивача не пов`язані з порушенням його прав, як споживача, і на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність за його зареєстрованим місцем проживання. Крім того, позивач піддає сумніву правомірність надання послуг з доставки газу відповідачем через газотранспортну систему, та просить відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до ч. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За загальним правилом територіальної підсудності справ, яке міститься у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 1 ст.175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Також у пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За загальним правилом територіальної підсудності справ, яке міститься у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу.

Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян.

Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ч. 16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно із цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Відповідно до преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Згідно п. 22 ст.1 цього ж Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Основною сферою діяльності АТ «Житомиргаз» є розподіл природного газу споживачам Житомирської області.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом про захист прав споживачів, визнання незаконним втручання АТ «Житомиргаз» у мирне володіння майном, визнання незаконними вимоги АТ «Житомиргаз» щодо стягнення заборгованості за постачання/розподіл природного газу.

Відтак, враховуючи зазначені положення, відносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а позовна заява містить вимоги щодо захисту прав споживачів.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що справа за позовом ОСОБА_1 до АТ «Житомиргаз» про заборону вчиняти дії не підсудна Новоград-Волинському міськрайонному суду Житомирської області, а підлягає розгляду Корольовським районним судом м. Житомира, прямо суперечить нормі ч.5 ст.28 ЦПК України, яка підлягала застосуванню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання про відвід судді Літвин О.О. та питання об`єднання цієї справи із справою №285/4828/23 нормами ЦПК України відносяться до компетенції суду першої інстанції, а тому не можуть бути вирішені під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, передаючи справу на розгляд іншому суду, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді