Провадження № 22-ц/801/2161/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 рокуСправа № 127/10999/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Берегового О. Ю., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Король О. П.,

Рішення ухвалено без повідомлення(виклику) сторін у м. Вінниця

Повний текст рішення складено 15 вересня 2023 року,

Встановив:

У квітні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви № б/н від 11 квітня 2013 року. Підписанням заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем станом на 21 березня 2023 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 43 865,60 грн., з яких: 35 846,61 грн. заборгованість за кредитом; 8018,99 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Тому, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 43 865,60 грн. за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2013 року та судовий збір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2013 року в розмірі 35 846,61 грн., з яких: 35 846,61 грн. заборгованість за тілом кредиту, а також 2192,63 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що відповідач ОСОБА_1 з березня 2022 року по сьогоднішній день постійно проживає в державі Грузія, а тому не користувалась кредитними коштами за відсутності такої потреби. В період з 24 липня 2022 року по 26 липня 2022 року без її відома були здійснені перекази з її картки на загальну суму 35 886,61 грн. При цьому вона вважає, що своїми діями чи бездіяльністю ніяким чином не сприяла втраті, чи незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що свідчить про відсутність її вини у списанні (переказі) грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 .

Через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 , вона відразу 30 вересня 2022 року звернулася до Відділу поліції №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо невідомих осіб, які отримали доступ до онлайн-банкінгу та заволоділи коштами в сумі 35 000,00 грн., що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 1461 і Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №0000472) та негайно повідомила про це АТ КБ «Приватбанк».

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки АТ КБ «Приватбанк» передчасно подало позов, не звернувшись з досудовою вимогою щодо сплати (повернення) кредиту, та процесуального права, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на необізнаність відповідача про розгляд справи.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» подав відзив на апеляційну скаргу у якому просить продовжити строк на подання відзиву, оскільки підготовка відзиву потребувала додаткового з`ясування обставин, пов`язаних з оспоренням апелянтом платіжних операцій, про що ним не було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, якою відкрито провадження у справі та встановлено строк позивачу на написання відзиву до 11 грудня 2023 року була доставлена до електронних скриньок АТ КБ «Приватбанк» 28 листопада 2023 року (а. с. 176-177).

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що відзив позивача АТ КБ «Приватбанк» слід залишити без розгляду, оскільки заява про продовження строку на подання відзиву подана після закінчення строку визначеного судом, а поважність пропуску строку позивачем належним чином не обґрунтована.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно з інформацією, викладеною в цій заяві, відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківського обслуговування (а. с. 12).

Згідно наданого розрахунку заборгованості за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2013 року у сумі 43 865,60 грн., з яких: 35 846,61 грн. заборгованість за кредитом; 8018,99 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом (а. с. 5-9).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я ОСОБА_1 (договір б/н), встановлено на картковий рахунок № НОМЕР_2 кредитний ліміт у розмірі 4200,00 грн., який протягом 2013-2022 років змінювався, максимальний ліміт був встановлений 16 червня 2021 року і становив 36 000,00 грн. (а. с. 11).

Згідно виписки за договором № б/н за період 11 квітня 2013 року по 22 березня 2023 року ОСОБА_1 користувалася наданим кредитним лімітом; баланс на кінець періоду : - 43 865,60 грн. (а. с. 52-53).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою кредитного договору, а є лише способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Тобто договір має бути укладено після, а не до підписання паспорту споживчого кредиту. Відтак у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» відсотків належить відмовити. В той же час фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку не повернуті, а тому враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума несплаченого тіла кредиту в розмірі 35 846,61 грн.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» надав анкету-заяву від 11 квітня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 12), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 11 квітня 2013 року (а. с. 5-9), виписку з особового рахунку (а. с. 52-53), довідки про видані картки та зміну кредитного ліміту (а. с. 10-11), паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 26 липня 2022 року (13-16), а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 17), Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms (а. с. 18-41), статут АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 47-49), витяг з Державного реєстру банків (а. с. 49) та виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 46).

Дослідивши зазначені докази, апеляційний суд приходить до висновку, що у суду першої інстанції були наявні підстави для стягнення фактично отриманих та використаних відповідачем коштів у сумі 35 846,61 грн.

Доводи апеляційної скарги у тій частині, що відповідач ОСОБА_1 не користувалась кредитними коштами за відсутності такої потреби, оскільки постійно з березня 2022 року проживає на території Грузії, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами та не спростовують факту наявності заборгованості за рахунком відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю ніяким чином не сприяла втраті, чи незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а кошти з її рахунку були списані (зняті) у зв`язку з шахрайськими діями третіх осіб, апеляційним судом відхиляться з огляду на наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до пунктів 6.3-6.8 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/17744/21.

З аналізу викладених норм, можна дійти до висновку, що до моменту повідомлення позивача АТ КБ «Приватбанк» про операції, які не виконувалися відповідачем ОСОБА_1 , ризик збитків від здійснених операцій та відповідальність несе остання.

З доданого до апеляційної скарги витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що заяву до Відділу поліції №2 Вінницького районного управління поліції ГУНП У Вінницькій області Коваль В. Є. подав 05 жовтня 2022 року, тобто через понад 2 місяці з моменту здійснення операцій, які зі слів ОСОБА_1 нею не вчинялись (а. с. 154).

При цьому матеріали справи не містять доказів стосовно належного факту повідомлення відповідачем позивача про те, що платіжні операції проведені у період з 24 липня 2022 року по 26 липня 2022 року здійснені не нею, а іншою особою.

Апеляційний суд наголошує, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки чи розголошення.

Подібний висновок викладений у постанові КЦС Верховного суду від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки АТ КБ «Приватбанк» передчасно подало позов, не звернувшись з досудовою вимогою щодо сплати (повернення) кредиту, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором у добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Не направлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги у тій частині що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на необізнаність відповідача про розгляд справи, що в свою чергу призвело до необ`єктивного розгляду та неправильного вирішення справи апеляційним судом відхиляються.

З матеріалів справи встановлено, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 19 та ст. 274 ЦПК України дана цивільна справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження у зв`язку з малозначністю. При цьому суд першої інстанції виконав свій процесуальний обов`язок з направлення копії ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття провадження у цивільній справі разом із копією позовної заяви відповідачу, оскільки двічі надсилав їй вказані документи, які повернулись до суду з відміткою на поштовому конверті «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 130-131, 135-136).

В апеляційній скарзі відповідач звернула увагу на конкретні обставини, які на її думку слід було дослідити суду першої інстанції, що і було враховано при апеляційному перегляді цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіО. Ю. Береговий
В. В. Сопрун