Справа № 214/5895/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та ОСОБА_7 з 25 січня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.01.2017 року було розірвано. Від шлюбу є двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21 травня 2022 року ОСОБА_7 , колишній чоловік позивача, уклав шлюб з ОСОБА_8 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_9 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Смерть ОСОБА_7 поставила питання про спадкування належного йому за життя майна наступним колом спадкоємців: ОСОБА_3 - дружиною спадкодавця, з якою він перебував у шлюбі на час смерті (відповідач-1); ОСОБА_4 - молодшим сином спадкодавця (відповідач-2); ОСОБА_5 - старшим сином спадкодавця (третя особа-1); ОСОБА_6 матір`ю спадкодавця, факт родинних відносин з якою було встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2022 року (третя особа-2). Всі ці особи, вчасно звернулися у встановлений законом строк до нотаріуса за спадкуванням, але з різними заявами, а саме ОСОБА_3 (дружина) та ОСОБА_4 (молодший син) звернулися із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 , а ОСОБА_6 (мати) та ОСОБА_5 (старший син) із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь молодшого сина спадкодавця ОСОБА_4 . Таким чином, спадщина була розподілена наступним шляхом: ОСОБА_3 (дружина) приймає спадщину у розмірі 1/4 частини від спадкового майна, а ОСОБА_4 (молодший син) у розмірі 3/4 частини від спадкового майна із розрахунку 1/4 частина, що припадає на нього особисто та 1/4 частина від ОСОБА_6 та 1/4 частина від ОСОБА_5 , які відмовились від спадщини на його користь. До спадкової маси ввійшло наступне спадкове майно: грошові банківські вклади, які вже розподілені, а також квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на ім`я позивача у цій справі, яка була придбана нею під час шлюбу з ОСОБА_7 , а тому його дружина ОСОБА_3 вважає, що 1/2 частина цієї квартири належить її померлому чоловіку, як спільне майно подружжя. Однак, позивач вважає, що дана квартира має бути визнана її особистою власністю, так як була придбана за її особисті кошти та, відповідно, виключена зі складу спадкової маси, позаяк була придбана за кошти, які надійшли їй від продажу її особистої власності, а саме від будинку, який був подарований їй ще до шлюбу її батьками на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., 29 грудня 1990 року за реєстровим № 1-6842, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Так, проданий даний будинок був 15 квітня 2008 року на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, вартість якого за домовленістю сторін склала 39 998 грн. 00 коп. Згодом, а саме 05 липня 2008 року, позивач за гроші, які вона отримала від продажу належного їй будинку, на підставі Договору купівлі-продажу квартири, придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якої за згодою сторін становила 25 861 грн. 00 коп. Отже, оскільки вартість придбання квартири становила 25 861,00 грн., а продаж будинку відбувся за ціною 39 998,00 грн., з чого випливає, що обсягу особистих коштів, які мала позивач від продажу належного їй будинку, було цілком достатньо для покупки даної квартири, вклад у придбання якої її чоловіка ОСОБА_7 був взагалі відсутнім, тобто жодної участі в придбані даного майна він не приймав ані своїми коштами, ані коштами подружжя, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Позивач у судове засідання не з`явилась, її представник надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, а також просила не вирішувати питання щодо розподілу судових витрат, залишивши їх за позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, але 17 листопада 2023 року надала до суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Проте, пізніше надала до суду письмову заяву, в якій визнала пред`явлені позовні вимоги у повному обсязі, окрім стягнення з неї судових витрат та просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання також не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій визнав пред`явлені позовні вимоги у повному обсязі, окрім стягнення з нього судових витрат та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Треті особи у судове засідання також не з`явились, але кожен окремо, надали до суду письмові заяви, в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила задовольнити, а також просили суд розглянути справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи визнання відповідачами позову, суд уважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв, зазначивши наступне.

Так, 25 січня 1992 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Саксаганського районного виконавчого комітету м. Кривого Рогу, актовий запис №62, після чого ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Від вказаного шлюбу є двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.01.2017 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було розірвано.

08 червня 2019 року ОСОБА_11 уклала шлюб із ОСОБА_12 , який був зареєстрований Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №226, після чого ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_13 ».

21 травня 2022 року ОСОБА_7 уклав шлюб із ОСОБА_8 , який був зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №321, після чого ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

Як убачається з матеріалів спадкової справи №35/2022, заведеної до майна померлого ОСОБА_7 , надану приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А. у виконання ухвали суду від 19.10.2023 року в частині витребування доказів, смерть ОСОБА_7 поставила питання про спадкування належного йому за життя майна наступним колом спадкоємців: ОСОБА_3 - дружиною спадкодавця, з якою він перебував у шлюбі на час смерті (відповідач-1); ОСОБА_4 - молодшим сином спадкодавця (відповідач-2); ОСОБА_5 - старшим сином спадкодавця (третя особа-1); ОСОБА_6 матір`ю спадкодавця, факт родинних відносин з якою було встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2022 року (третя особа-2). Всі ці особи, звернулись у встановлений законом строк до нотаріуса за спадкуванням, але з різними заявами, а саме ОСОБА_3 (дружина) та ОСОБА_4 (молодший син) звернулися із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 , а ОСОБА_6 (мати) та ОСОБА_5 (старший син) із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь молодшого сина спадкодавця ОСОБА_4 . Таким чином, спадщина була розподілена наступним шляхом: ОСОБА_3 (дружина) приймає спадщину у розмірі 1/4 частини від спадкового майна, а ОСОБА_4 (молодший син) у розмірі 3/4 частини від спадкового майна із розрахунку: 1/4 частина, що припадає на нього особисто, а також 1/4 частина від ОСОБА_6 та 1/4 частина від ОСОБА_5 , які відмовились від спадщини на його користь. До спадкової маси ввійшло наступне спадкове майно: грошові банківські вклади, що були розподілені між спадкоємцями та на які були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а також квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_11 , проте яка була придбана у період зареєстрованого шлюбу останньої з ОСОБА_7 .

Однак, позивач вважає, що вказана квартира має бути визнана її особистою власністю, так як була придбана за її особисті кошти та, відповідно, виключена зі складу спадкової маси, позаяк була придбана за кошти, які надійшли їй від продажу її особистої власності.

Так, згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами від 15.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Волошко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1520, ОСОБА_11 продала належний їй на праві приватної власності на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., 29 грудня 1990 року за реєстровим №1-6842, житловий будинок з господарчими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, згідно п. 2 вказаного Договору, вартість відчужуваного житлового будинку з господарчими побудовами за взаємною домовленістю сторін складала 39998 грн.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3414, ОСОБА_11 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, згідно п. 4 вказаного Договору вартість квартири за згодою сторін становила 25861 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що спірна квартира була придбана позивачем у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_7 , однак як убачається з матеріалів справи за її особисті кошти, позаяк позивач вже знаходячись у шлюбі продала будинок, який був її особистою приватною власністю, оскільки такий був подарований їй на підставі Договору дарування ще 29 грудня 1990 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_7 , продаж якого відбувся за 39 998,00 грн., при тому, що спірна квартира була придбана за 25 861,00 грн., з чого випливає, що обсягу особистих коштів, які мала позивач від продажу житлового будинку, було цілком достатньо для покупки спірної квартири, проти чого також не заперечили відповідачі у цій справі, надавши до суду відповідні письмові заяви при визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що вказана спірна квартира є особистою приватною власністю позивача відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, зважаючи на вищевикладене, а також позаяк відповідачі визнали пред`явлені позовні вимоги у повному обсязі та з матеріалів справи не вбачається, що визнання ними позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховуючи клопотання представника позивача щодо залишення їх за позивачем, вважає за можливе віднести їх на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10-13, 19, 23, 76-82, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.