УХВАЛА

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 752/15333/22

провадження № 61-17879ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року

та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 07 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

за актовим записом № 1197, між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб,

про що видано свідоцтво про шлюб.

Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав, що спільне життя з відповідачкою повністю припинено з причин різних поглядів на життя. З грудня 2021 року проживають окремо. Спільного господарства не ведуть.

Позивач також зазначав, що спільне життя і збереження шлюбу є неможливим.

На підставі викладеного, просив позов задовольнити.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду

в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін

на 27 січня 2023 року.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня

2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 7 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

за актовим записом № 1197, - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня

2023 року скасовано в частині вирішення спору про розірвання шлюбу та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 07 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом

№ 1197, - розірвано.

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний Суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в указаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, визнати

їх нечинними та закрити провадження у справі № 752/15333/22.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу

їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у цій справі є вимоги щодо розірвання шлюбу, отже справа

на підставі вимог закону відноситься до малозначних і окремого визнання її такою не потребує.

При цьому згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа

не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що віднесення справи

про розірвання шлюбу, від якого є малолітня дитина, з одночасною позовною вимогою встановити місце проживання дитини до категорії малозначних

є помилковим, дискримінаційним, а положення про те, що малозначні справи

не піддягають перегляду Верховним Судом відкриває шлях до можливих зловживань та суддівського свавілля при їх розгляді судами нижчих інстанцій

в Україні.

Вважає, що повинна бути надана правова та морально-етична оцінка застосуванню адреси покинутого місця проживання для швидкого отримання заочного рішення з метою уникнення в подальшому подібним зловживанням

процесуальними правами та обов`язками.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що вказані нею доводи вже були предметом апеляційного оскарження і апеляційним судом їм надана відповідна правова оцінка.

Щодо доводів касаційної скарги про помилковість такого підходу віднесення справи про розірвання шлюбу, від якого є малолітня дитина, з одночасною позовною вимогою встановити місце проживання дитини до категорії малозначних з огляду на дискримінаційність, а положення про те, що малозначні справи не підлягають перегляду Верховним Судом відкриває шлях до можливих зловживань та суддівського свавілля при їх розгляді судами нижчих інстанцій

в Україні, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Верховний Суд, здійснюючи оцінку зазначеного доводу, враховує, що суди у цій справі не вирішували питання визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, повернення та/або відібрання дитини.

Якщо батьки добровільно (шляхом укладення правочину) не можуть дійти згоди щодо місця проживання малолітньої, неповнолітньої дитини, їх участі в утриманні, вихованні дитини та інші питання щодо дитини, зазначене може бути предметом окремого судового розгляду, незалежно від наявності шлюбу чи його розірвання.

За наведених обставин, Верховний Суд визнає наведений ОСОБА_1 довід про те, що справа про розірвання шлюбу має для неї виняткове значення, необґрунтованим.

Положеннями СК України передбачено, що розірвання шлюбу в судовому порядку можливе за взаємною згодою та за позовом одного з подружжя. Судовий порядок (процедура) розірвання шлюбу застосовується у випадках, передбачених

СК України: за наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу; якщо один з подружжя, незважаючи на відсутність у нього заперечень, ухиляється від розірвання шлюбу

в державному органі РАЦС.

Судовий порядок розірвання шлюбу здійснюється з урахуванням вимог цивільного процесуального законодавства про позовне провадження, де досить докладно визначені права та обов`язки сторін, які беруть участь у справі. Суд повинен забезпечити не тільки державно-правове регулювання відносин, пов`язаних

із припиненням шлюбу, але й у разі потреби захистити інтереси кожного

з подружжя і їхніх неповнолітніх дітей. Якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, суд ухвалює рішення

про розірвання шлюбу.

Таким чином, наявність дітей та встановлення обставин, за яких збереження шлюбу буде суперечити інтересам дітей, може бути самостійною підставою

для ухвалення рішення про розірвання шлюбу, що передбачено положеннями частини другої статті 112 СК України.

Водночас, наявність обмежень щодо розірвання шлюбу, з урахуванням наявності дітей, передбачена у частині другій статті 112 СК України, згідно з якою позов

про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини

та протягом одного року після народження дитини. Однак таких обставин судом апеляційної інстанції у цій справі не встановлено.

Щодо доводів касаційної скарги про надання правової та морально-етичної оцінки застосуванню адреси покинутого місця проживання для швидкого отримання заочного рішення з метою уникнення в подальшому подібним зловживанням

процесуальними правами та обов`язками, то вони не заслуговують на увагу також, оскільки під час апеляційного перегляду справи № 752/15333/22, апеляційним судом було надано цим доводам належну правову оцінку, що у свою чергу стало підставою для скасування заочного рішення та ухваленням постанови

про розірвання шлюбу.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки

є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилання заявниці на частину другу статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки з указаної підстави підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема у малозначних справах. Такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України

за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника

від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень

у малозначних справах.

Випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у цій справі Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно

до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,

де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)

від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу

на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 4 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва

від 02 листопада 2022 року, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська