Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 2-2830/10 (4-с/465/72/21; 2-др/465/12/22; 22-ц/811/273/22)

провадження № 61-4400св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявниця (боржниця) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження, особа яка звернулася із заявою про ухвалення додаткового рішення, - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович,

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн»,

заінтересована особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2021 року боржник ОСОБА_1 , стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» (далі - ТОВ «Преміум Лігал Колекшн»), заінтересована особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М.

Скарга мотивована тим, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. перебуває виконавче провадження (далі - ВП) № 66514169 від 13 серпня 2021 року щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2830/10, виданого 21 квітня 2011 року Франківським районним судом міста Львова, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Тур-Ретур» (далі - ПП «Тур-Ретур») на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 1 369 433,32 грн, судових витрат - 1 700 грн, та витрат на інформаційно-технічне забезпечення - 30 грн.

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І. М. своєю постановою від 13 серпня 2021 року наклав арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках банківських та фінансових установ, в тому числі й банківський рахунок для перерахування аліментів на утримання її неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». На зазначений рахунок перераховуються аліменти з депозитного рахунку Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові (далі - Шевченківський ВДВС у місті Львові) згідно з ВП № 64613405, на утримання неповнолітньої дитини. Сплачені на утримання дитини аліменти не мають ніякого відношення до доходів заявниці.

16 серпня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І. М. виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої здійснюється відрахування у розмірі 20 % від заробітної плати боржника.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням доповнень до скарги, просила суд:

-зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. зняти арешт з карткового рахунку ІВАN: НОМЕР_1 , який оформлений на ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» для перерахування аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 80 % заробітної плати;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. зняти арешт з карткового рахунку ІВАN: НОМЕР_2 , який оформлений на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в АТ «Універсал Банк» (Монобанк);

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. провести у відповідність розрахунки заборгованості у ВП № 66514169;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 13 серпня 2021 року про арешт коштів ОСОБА_1 ;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 16 серпня 2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 13 серпня 2021 року про відкриття ВП № 66514169;

- незаконно стягнуті приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. кошти повернути ОСОБА_1 та зобов`язати приватного виконавця повернути стягувачу матеріали ВП № 66514169 для при приведення їх у відповідність до Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Франківський районний суд міста Львова своєю ухвалою від 07 грудня 2021 року (у складі судді Мартинишин М. О.) у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскаржувані рішення і дії приватного виконавця вчинені відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця і право боржника не було порушено, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

У грудні 2021 року представник приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - адвокат Гринів Т. В. звернувся до суду із заявою про вирішення питання щодо судових витрат, в якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Франківський районний суд міста Львова своєю ухвалою від 10 січня 2022 року заяву представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - адвоката Гриніва Т. В. про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що із заявниці підлягають стягненню на користь приватного виконавця судові витрати за надану професійну правничу допомогу у визначеному розмірі, що є обґрунтованими та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та підтверджується наданими доказами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції, яке є предметом касаційного перегляду, та мотиви його прийняття

Не погодившись з ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд своєю ухвалою від 16 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районний суд міста Львова від 10 січня 2022 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що у наданий апеляційним судом строк недоліки апеляційної скарги, вказані в ухвалі суду від 14 лютого 2022 року, не усунуті, зокрема, заявниця не додала документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.

Повертаючи заявниці апеляційну скаргу, апеляційний суд, врахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18), який є релевантним для цієї справи в аспекті застосування Закону України «Про судовий збір», виходив з того, що предметом оскарження у цій справі є ухвала суду першої інстанції від 10 січня 2022 року, а не додаткове судове рішення. Зокрема, у цій постанові зазначено, що «підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон України «Про судовий збір») визначено ставку судового збору з апеляційної і касаційної скарг на ухвалу господарського суду у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначене положення стосується подання апеляційних і касаційних скарг на всі без винятку ухвали господарського суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено цим Законом справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали».

Отже, посилання ОСОБА_1 на відсутність обов`язку сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року є помилковим. Тому наявні підстави для повернення апеляційної скарги, як неподаної.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , з урахуванням уточненої касаційної скарги, поданої у червні 2022 року, в якій заявниця просила скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом апеляційного оскарження була ухвала суду першої інстанції про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а не процесуальна ухвала суду першої інстанції.

Крім того, заявниця вказує на те, що апеляційний суд помилково повернув їй апеляційну скаргу, оскільки відповідно до пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, тому судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення у справі за результатами розгляду скарги на дії державного/приватного виконавця також не справляється, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/23304/19).

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У травні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року.

Верховний Суд свою ухвалою від 06 червня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року у справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. про ухвалення додаткового рішення у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», заінтересована особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., відмовив.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці: подати обґрунтовану заяву про поновлення строку на касаційне оскарження; зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судового рішення, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У червні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду від 06 червня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додана касаційна скарга (нова редакція) із зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження судового рішення, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року, а також документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.

Верховний Суд своєю ухвалою від 28 червня 2022 року поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року.

Відкрив касаційне провадження у даній справі та витребував з Франківського районного суду міста Львова матеріали цивільної справи № 2-2830/10.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд своєю ухвалою від 02 березня 2023 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у вересні 2021 року боржник ОСОБА_1 , стягувач -ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», заінтересована особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. (а. с. 97-99, т. 2).

Франківський районний суд міста Львова своєю ухвалою від 07 грудня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив (а. с. 174-184, т. 2).

У грудні 2021 року представник приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - адвокат Гринів Т. В. звернувся до суду із заявою про вирішення питання щодо судових витрат, в якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (а. с. 186-192, т. 4).

Франківський районний суд міста Львова своєю ухвалою від 10 січня 2022 року заяву представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - адвоката Гриніва Т. В. про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн (а. с. 195-200, т. 4).

Не погодившись з ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку (а. с. 226-230, т. 6).

Львівський апеляційний суд своєю ухвалою від 14 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали (а. с. 31-32, т. 7).

У березні 2022 року до апеляційного суду на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 14 лютого 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява щодо ухвали Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року, в якій заявниця зазначила, що, подаючи апеляційну скаргу, вона посилалася на пункт 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, тому судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про ухвалення додаткового судового рішення у справі за результатами розгляду скарги на дії державного/приватного виконавця також не справляється, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/23304/19) (а. с. 56 - 57, т. 7).

Львівський апеляційний суд своєю ухвалою від 16 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала, на підставі статей 185, 357 ЦПК України (а. с. 63 - 64, т. 7).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої-третьої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 259 ЦПК України передбачено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною другою, третьою статті 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, нормами ЦПК України передбачено право судів першої та апеляційної інстанцій на розподіл судових витрат виключно у рішенні або постанові суду за результатами розгляду справи по суті або шляхом ухвалення додаткового рішення з цього питання, що узгоджується зі статтею 270 ЦПК України.

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/23304/19) наголосила, що розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат).

При апеляційному та касаційному оскарженні додаткових судових рішень, ухвалених відповідно до пунктів 2-3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (схожі положення містяться у статті 270 ЦПК України), а саме: при ухваленні рішень, в яких суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення або судом не вирішено питання про судові витрати, судовий збір не сплачується, оскільки розмір судового збору при поданні позову не залежить від того, який спосіб виконання судового рішення, у випадку задоволення позовної вимоги по суті спору, просить обрати позивач, або від вимоги щодо розміру та порядку розподілу судових витрат. Вказані питання не є самостійними позовними вимогами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України та не входять до ціни позову, тому не підлягають оплаті окремо при зверненні до суду із позовом або відповідною заявою, передбаченою процесуальним законодавством, тобто не є об`єктом справляння судового збору (пункт 44 постанови об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/23304/19)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків щодо правової природи оскаржуваної ухвали Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року, якою вирішено питання щодо розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу. Зазначена процесуальна дія - вирішення питання щодо розподілу судових витрат (витрат на правничу допомогу) здійснювалася судом за заявою представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - адвоката Гриніва Т. В., про ухвалення додаткового рішення. Результатом розгляду зазначеної заяви відповідно до норм ЦПК України є ухвалення судом додаткового судового рішення.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції надано неправильну оцінку оскаржуваному судовому рішенню районного суду, яке по суті (за своїм змістом, мотивуванням, застосуванням норм процесуального права) є додатковим судовим рішенням, хоча й помилково районним судом названо ухвалою.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення.

З огляду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 по суті є скаргою на додаткове судове рішення щодо розподілу судових витрат, відтак, підстав для стягнення судового збору немає.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від: 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 13 січня 2022 року у справі № 910/17870/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 2-2830/10 (провадження № 61-4401св22) та від 08 лютого 2023 року у справі 2-2830/10 (провадження № 61-4402св22).

Щодо застосування апеляційним судом у цій конкретній справі норми права з урахуванням висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12?66гс18), Верховний Суд зауважує, що правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. У господарській справі вирішувалось питання сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, що визначено підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Натомість у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/23304/19) об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду навела висновок, що судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги безпосередньо на додаткове судове рішення у справі за скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», не справляється. А отже доводи касаційної скарги щодо застосування у справі, що переглядається, норми права у подібних правовідносинах з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду є обґрунтованими.

Отже, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою судового збору, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводи касаційної скарги щодо відповідності ухвали Франківського районного суду міста Львова від 10 січня 2022 року вимогам статей 263- 265 ЦПК України є передчасними, оскільки питання їх обґрунтованості слід вирішувати після вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а тому касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2022 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук