ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1809/23 Справа № 755/9986/21 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л.М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді Новікової Г.В.

суддів Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ТОВ «Вердикт Капітал» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Новік Л.М.), у цивільній справі № 755/9986/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мельник Юрій Анатолійович, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач через свого представника звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельником Ю. А. від 02.03.2021 року було відкрито виконавче провадження №64674951 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 19.02.2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я. В. про стягнення з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у розмірі 11 146,76 грн. та винесено постанову про звернення стягнення на його заробітну плату. Виконавче провадження відкрито приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва, хоча він проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У період часу з 02.06.2008 року по 03.06.2008 року він втратив паспорт,за його заявою 01.09.2008 року йому було видано новий паспорт.В серпні 2008 року йому надійшло повідомлення від ВАТ »Родовід Банк» про необхідність сплачувати грошові кошти з погашення строкової заборгованості за кредитним договором від 06.06.2008 року. Він повідомив банк про втрату паспорта та те,що кредиту не брав. В банківській установі є фото особи,яка брала кредит на його ім`я і в жодному разі не схожа з ним.

Раніше про вчинення виконавчого напису його ніхто не повідомляв.

Вважав, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки жодних договірних відносин з відповідачем він не має, а тому і не може бути ніякої заборгованості . Вчинення виконавчого напису можливо за існування двох умов: безспірної заборгованості та якщо не минуло трьох років з моменту її виникнення. Проте чинне законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, оскільки ця заборгованість завжди є спірною. У постанові приватного виконавця зазначена адреса його проживання: АДРЕСА_2 , за якою він ніколи не проживав. Зазначене дає підстави вважати, що приватним нотаріусом навмисно зазначено іншу адресу для відкриття виконавчого провадження. Правочин у вигляді кредитного договору є нікчемним, і виконавчий напис є таким що не підлягає виконанню.

Просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено. Виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання щодо судового збору та послуг правової допомоги.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Вердикт Капітал» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що законодавством не визначений виключний перелік обставин,які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем. Договори з додатками(наведені суми боргу боржника на момент відступлення права вимоги), які були пред`явлені нотаріусу для вчинення виконавчого напису не визнані судом недійсними,їхній зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України.Виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум,а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. До позовної заяви не було надано документів,що свідчать про оплату гонорару та інших витрат,пов`язаних із наданням правової допомоги,оформлені у встановленому законом порядку. Однак позивачем витрати на правничу допомогу не підтверджені жодним доказом. Матеріали справи не містять також переліку наданих адвокатом правничих послуг. Сам розмір витрат завищений,справа не є складною та відноситься до категорії малозначних і доводи, наведені в позовній заяві ґрунтуються на загально відомих висновках,які зазначені в постановах Верховного Суду, а тому гонорар адвоката не відповідає критеріям співмірності і є значно завищеною порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в аналогічних справах, де складає 1907 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.Ю.. Інші особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,про що свідчать довідки про доставку електронного листа (а.с.128-140)

Згідно із п. 2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів про обізнаність боржника про розмір боргового зобов`язання перед стягувачем, про наявність нотаріального посвідчення договору . Вчиняючи виконавчий напис нотаріус не переконався чи не підлягала заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в постанові Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам, нормам матеріального та процесуального права, узгоджується з положеннями ст.87,88Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів,з а якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі-Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у тому числі в частині доповнення переліку після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом такого змісту: Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Таким чином, оскільки у судовому порядку Постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17

До спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року.

Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29 листопада 2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.03.2021 рокуприватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мельником Ю. А. відкрито виконавче провадження про звернення стяґнення на заробітну плату,пенсію,стипендію на підставі виконавчого напису № 1947 від 19.02.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 11 146,76 грн..

Згідно інформації начальника СГІРФО Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області відділом була заведена справа по втраті паспорту за №420/420 від 19.06.2008 року і видано новий паспорт замість втраченого АН3733678 від 01.09.2008 року.

З копії кредитного договору вбачається,що 06.06.2008 року видавалися кошти в сумі 5000 грн та записано паспортні дані,зазначені в паспорті, виданому 29.01.1996 року.

Оспорюючи виконавчий напис, позивач посилався на те, що він не укладав кредитних договорів, і про вчинення виконавчого напису його ніхто не повідомляв. В період 02-03 червня 2008 року мала місце втрата ним паспорту. Зазначені обставини знайшли своє підтвердження.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що доказів того, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус перевірив та впевнився у відсутності спору щодо наявності заборгованості та її розміру, строків виконання, матеріали справи не містять. Позивач оспорює взагалі наявність будь-якої заборгованості. Сам договір, який був підставою для вчинення виконавчого напису в матеріалах справи відсутній і відповідач його до суду не надав. Між тим, виконавчий напис не може існувати окремо від документу, який встановлює заборгованість та з приводу якої вчинено такий виконавчий напис.

Суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що виконавчий напис вчинений із грубим порушенням встановленого Законом порядку вчинення нотаріусами виконавчих написів , що у відповідності із ст. ст. 88, 89 Закону України „Про нотаріат" та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є підставою для визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням нотаріусом умов вчинення виконавчого напису.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню, підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення в цій частині відсутні.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: ордер на надання правничої допомоги, копію договору про надання правової допомоги № 30 від 21 травня 2021 року; додаток до договору про надання правової допомоги від 21 травня 2021 року,згідно якого сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару(винагороди за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в Договорі у розмірі 15000 грн. авансом(пункти 1-3); копію квитанції про сплату за надання послуг та перелік наданих послуг, а саме: складання заяви про забезпечення позову- 2000 грн., складання позовної заяви- 6000 грн., складання клопотання про витребування -1000 грн., складання заяви про повернення-1000 грн., участь у судовому розгляді справи у суді 1 інст. та витребування інших документів,інші витрати -5000 грн..

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача не приймав участі в судовому засіданні,справа розглядалася за його клопотанням у його відсутність.

Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні у матеріалах справи ордер на надання правничої допомоги, копія договору про надання правової допомоги № 30 від 21 травня 2021 року; додаток до договору про надання правової допомоги від 21 травня 2021 року,згідно якого сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару(винагороди за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в Договорі у розмірі 15000 грн. авансом(пункти 1-3); є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява на 7 аркушах,завірено копії наданих документів до позовної заяви, клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

Однак при визначенні розміру витрат судом першої інстанції не враховано клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, виходячи із співмірності.

В клопотанні відповідач посилався на те, що судом повинен враховуватися принцип співмірності, розумності та реальності під час визначення розміру витрат, які підлягають відшкодуванню на оплату послуг адвоката, а також враховувати витрачений адвокатом час з урахуванням конкретних обставин справи та її складності. Сума витрат, заявлена представником позивача для відшкодування витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю цивільної справи та не доведеною як фактична та неминуча.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за таких обставин за клопотанням відповідача є підстави для застосування частини 5 статті 137 ЦПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути пропорційним до предмета спору.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В переліку виконаних робіт зазначена участь у судовому розгляді справи у суді 1 інст. та витребування інших документів,інші витрати -5000 грн.. Проте, як вбачається з протоколів судового засідання представник позивача участі в судових засіданнях не приймав, тобто не довів наявність таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З урахуванням встановлених обставин та виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Таким чином розмір витрат на професійну правничу допомогу,який підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Рішення суду змінюється лише в частині витрат на правову допомогу, по суті позовних вимог рішення залишається без змін,то підстави для перерозподілу судового збору відсутні.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих витрат на правову допомогу з 15000 грн на 10000 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року було зупинено дію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2022 року,оскільки апеляційна скарга розглянута, то дію рішення слід відновити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2022 року змінити в частині розміру стягнутих витрат на правову допомогу з 15000 грн на 10000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.

Судді: