Номер провадження: 22-ц/813/4868/23
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
18.12.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,
учасники справи:
відповідач Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія»
на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 січня 2023 року,
за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в обґрунтування якого зазначила, що працювала вчителем в школі ДП «УДЦ «Молода гвардія». Наказом № 114/к/тр від 15 серпня 2022 року «Про звільнення працівників середньої загальноосвітньої школи» ДП «УДЦ «Молода гвардія» її звільнено 22 серпня 2022 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП у зв`язку з не можливістю забезпечення працівників роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов роботодавця внаслідок бойових дій та неможливістю переведення працівників на іншу роботу.
Позивач вважає своє звільнення незаконним. Зазначає, що 11.08.2022 року відділом кадрів ДП «УДЦ «Молода гвардія» їй вручено попередження про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з чим 15.08.2022 року вона звернулась до Генерального директора ДП «УДЦ «Молода гвардія» із заявою про ознайомлення з матеріалами, які засвідчують факт знищення майна роботодавця та надання відповідних документів. Однак, вимога позивача про ознайомлення з матеріалами проігнорована роботодавцем, та не надано будь-якої інформації на підтвердження зв`язку «відсутності роботи» саме з «повним знищенням (відсутністю) майна роботодавця/одночасно виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва», в тому числі не було надано таких документів, як: матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт відсутності умов чи знищення майна. Однією із обов`язкових умов застосування п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП, є безпосередній зв`язок повного знищення (відсутності) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця саме з бойовими діями.
Зауважує, що роботодавець повинен був встановити факт проведення бойових дій, хоча м. Одеса, не є територією, на якій ведуться бойові дії. Більш того, території м. Одеси не мають статусу «в тимчасовій окупації» та «оточені (заблоковані)». Відсутність безпосереднього зв`язку між повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця саме з бойовими діями, свідчить про відсутність підстав для звільнення її за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
Також, позивач вказує про те, що їй не доведено до відома підсумки консультацій роботодавця з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, які є обов`язковими під час масового звільнення в силу ст. 49-2 КЗпП.
ОСОБА_1 просила суд поновитиїї на роботі за посадою вчителя в школі ДП «УДЦ «Молода гвардія» шляхом скасування наказу № 114/к/тр від 15 серпня 2022 року «Про звільнення працівників середньої загальноосвітньої школи» ДП «УДЦ «Молода гвардія»; стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на її користь заробітну плату у формі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2022 року до дня поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 25 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнив.
Визнав незаконним та скасував наказ генерального директора Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» № 114/к/тр від 15.08.2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія».
Поновив з часу звільнення ОСОБА_1 на роботі на посаді вчителя середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія».
В частині поновлення на роботі допустив негайне виконання рішення суду. Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Рішення мотивоване тим, що надані відповідачем документи, дійсно вказують на погіршення функціонування діяльності ДП «УДЦ «Молода гвардія», що було викликано введенням воєнного стану на території України з 24.02.2022 року, що свідчить про зміну в організації виробництва і праці ДП «УДЦ «Молода гвардія».

Однак вказаними доказами не підтверджується факт знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна ДП «УДЦ «Молода гвардія». Відсутність проведення прямих бойових дій на території Одеси та Одеської області, як станом на час звільнення позивачки, так і на час розгляду даної справи є загальновідомим фактом, та не потребує доказуванню.

Тому суд першої інстанції вважав, що у відповідача були відсутні достатні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади вчителя середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія» на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції розрахував шляхом множення кількості робочих днів (112) на суму середньоденного заробітку (157,05 грн), що складає 17589,60 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія» просить скасувати Суворовського районного суду міста Одеси від 25 січня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія» не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що однією з умов звільнення працівників на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є відсутність умов для організації праці. Зауважує, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача однак на іншій підставі.

Відповідач вважає, що в умовах воєнного стану прийняті зміни до КЗпП, якими встановлені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників, виходячи саме з необхідності оптимізації трудових відносин у воєнний період. Відповідачем не створювались умови для звільнення працівників, останнє стало заручником важкої ситуації, пов`язаної з війною, оскільки внаслідок проведення бойових дій, заміновані пляжі на яких знаходиться приміщення підприємства, частина з яких використовується ЗСУ.

Також зазначає, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.03.2023 року відкрито провадження у справі, роз`яснено позивачу право на подання відзиву.

Вища рада правосуддя рішенням від 30.05.2023 року № 567/0/15-23 вирішила достроково закінчити відрядження суддів Херсонського апеляційного суду до Одеського апеляційного суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2023 року в даній справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А. у зв`язку з закінченням відрядження судді Воронцової Л.П.

В судове засідання учасники процесу не з`явились.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник позивача судову повістку отримав 15.11.2023 рооку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія» судову повістку отримало 15.11.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачем документи, вказують на погіршення функціонування діяльності ДП «УДЦ «Молода гвардія», що було викликано введенням воєнного стану на території України з 24.02.2022 року, що свідчить про зміну в організації виробництва і праці ДП «УДЦ «Молода гвардія».

Однак вказаними доказами не підтверджується факт знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна ДП «УДЦ «Молода гвардія». Відсутність проведення прямих бойових дій на території Одеси та Одеської області, як станом на час звільнення позивачки та і на час розгляду даної справи є загальновідомим фактом, та не потребує доказуванню.

Тому суд першої інстанції вважав, що у відповідача були відсутні достатні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади вчителя середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія» на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції розрахував шляхом множення кількості робочих днів (112) на суму середньоденного заробітку (157,05 грн), що складає 17589,60 грн.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.09.20211 року по 22.08.2022 року працювала на посаді вчителя у школі ДП «УДЦ «Молода гвардія».

Вказане підтверджується відомостями з трудової книжки НОМЕР_1 , заповненої на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22.08.2022 року ОСОБА_1 вчителя середньої загальноосвітньої школи звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу в.о. директора ДП «УДЦ «Молода гвардія» Шевченко І. № 114/к/тр «Про звільнення працівників середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія» від 15.08.2022 року.

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов визначено статтею 41 Кодексу законів про працю України.

Крім підстав, передбачених статтею 41 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках, зокрема неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6).

Частиною 7 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що вивільнення працівників відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 цього Кодексу здійснюється в такому порядку:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів;

не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. У разі якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавець за 10 календарних днів до проведення звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом п`яти календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

На виконання положень ч. 7 ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 попередженням «Про заплановане звільнення» № 08/01-16/193-22 від 11.08.2022 року повідомлено про те, що у зв`язку з відсутністю можливості забезпечення працівників роботою, визначеною трудовим договором, про наступне звільнення з посади вчителя середньої загальноосвітньої школи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яке відбудеться 22.08.2022 року з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Вказане попередження ОСОБА_1 отримала 11.08.2022 року, що підтверджується її підписом.

ДП «УДЦ «Молода гвардія» керуючись Законом України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтею 24 Закону України «Про відпустки», наказом виконуючого обов`язки генерального директора ДП «УДЦ «Молода гвардія» від 10.08.2022 року № 39/2022-ОД «Про вивільнення працівників ДП «УДЦ «Молода гвардія», пунктом 6 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України щодо неможливості забезпечення працівників роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов роботодавця внаслідок бойових дій та неможливістю переведення працівників на іншу роботу, статтею 44, частиною четвертою та сьомою статті 49-2 Кодексу законів про працю України, наказом № 114/к/тр «Про звільнення працівників середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія» від 15.08.2022 року ОСОБА_1 вчителя середньої загальноосвітньої школи звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Аналіз положень п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП Українисвідчить, що звільнення працівника за цією додатковою підставою вважатиметься законним, у разі одночасного дотримання усіх обов`язкових умов, а саме: неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка є обґрунтованою; відсутність роботи безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 у справі № 708/254/18 зазначив, що згідно з положеннями статті 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Верховний Суд дійшов висновку, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статті 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця є наслідком бойових дій.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не надано суду доказів на підтвердження знищення засобів виробництва та майна роботодавця, відсутність організаційних та технічних умов для роботи внаслідок бойових дій.

Для цього звільнення:

- має бути застосована можливість перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 4 ст. 41 КЗпП);

- не працює заборона на звільнення під час відпустки чи хвороби, яка встановлена ч. 3 ст. 40 КЗпП;

- не потрібна згода профспілки для такого звільнення ст. 43-1 КЗпП;

- передбачена норма у ст. 42-1 КЗпП щодо права працівника протягом 1 року на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо роботодавець приймає на роботу працівників аналогічної кваліфікації;

- у ст. 44 КЗпП передбачена виплата працівникові вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Колективним або трудовим договором можливе встановлення більш високих гарантій щодо розміру вихідної допомоги.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 31.07.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання витребував у відповідача докази щодо наявності вакантних посад на ДП «УДЦ «Молода гвардія» на день звільнення ОСОБА_1 , однак зазначені докази відповідачем суду не надано.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на неможливість здійснення діяльності у зв`язку з наявністю військового стану, а також тимчасового перебування військовослужбовців на узбережжі.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо.

Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була.

Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27.09.2023 року у справі № 523/11673/22.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводів щодо необґрунтованості розрахунку середнього заробітку, здійсненого судом, апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апеляційної про порушення позивачем строку передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Витяг з наказу № 114/к/тр від 15.08.2022 року «Про звільнення працівників середньої загальноосвітньої школи ДП «УДЦ «Молода гвардія» ОСОБА_1 отримала 22.08.2022 року, що сторонами не заперечується.

Позовна заява надійшла до Суворовського районного суду м. Одеси 26.09.2022 року, що підтверджується штампом суду першої інстанції.

Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин неодноразово продовжувався, зокрема постановою від 27.05.2022 року № 630 до 31.08.2022 року, постановою від 19.08.2022 року № 828 до 31.12.2022 року на усій території України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачкою з цим позовом, заявленим у вересні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року у справі № 947/8885/21.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо відсутності підстав для розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко