Провадження № 2/522/117/23
Справа № 522/6085/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Волошин А.С.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_5 03.04.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просить:

- визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.08.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.08.2003 між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Позивач вважає договір недійсним, оскільки вчинений під впливом помилки щодо його правової природи, обов`язків за ним та сторін договору. На момент укладення договору ОСОБА_1 досяг похилого віку, мав хвороби, позивач хотів, щоб право власності перейшло сину після смерті позивача. Підготовкою документів займався син, а позивач діяв за вказівкою сина. Однак, в 2011 році син позивача помер, спадщина на квартиру не оформлювалася та за домовленістю там залишилися проживати донька і син померлого сина. В 2023 році після консультації у юриста позивач дізнався, що підписав не спадковий договір, а договір дарування. На даний час квартирою користується дружина померлого сина - ОСОБА_4 , яка згідно даних позивача проходить курс лікування від наркоманії. Позивач бажає розпорядитися квартирою в інтересах внуків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не досягли повноліття, однак їх мати бажає продати квартиру. Помилка в природі договору є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою суду від 05.04.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.05.2023.

У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 04.05.2023 та поданням представником позивача ОСОБА_5 клопотання про відкладення, розгляд справи було відкладено до 22.06.2023.

До суду 06.06.2023 надійшов відзив від ОСОБА_4 , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що 10.10.2018 відповідачі отримали свідоцтво на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , згідно якого дружина та діти померлого отримали по 1/3 частці спірної квартири. Позивач вводить суд в оману, адже він разом зі своєю на той час дружиною ОСОБА_7 з приводу весілля сина та майбутнього народження онуки прийняли рішення подарувати сину квартиру. Тому, позивач 14.08.2003 купив квартиру, а 27.08.2003 подарував її сину. Договір дарування було укладено саме з метою уникнення можливих претензій дружини сина щодо майна набутого у шлюбі. Станом на дату укладення договору позивачу виповнилося 52 року, він мав та має відмінне здоров`я, не хворів ніякими важкими хворобами. Відповідач ніколи не діяла проти інтересів дітей, в той час як позивач виступає саме не в інтересах онуків, адже надавав показання проти онука у розгляді іншої справи, де його сестра ініціювала спір про недійсність договору дарування вже ОСОБА_3 . ОСОБА_4 ніколи не проходила лікування від наркоманії, натомість вона працювала головним бухгалтером у реабілітаційному центрі «СХОДИ». Позивач прекрасно розумів який договір він укладав, добровільно здійснював усі необхідні дії, спрямовані на укладення саме договору дарування.

Ухвалою суду від 07.06.2023 задоволено заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 21.06.2023 задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

У підготовчому засіданні 22.06.2023 проведеному в режимі відеоконференції за участі представника позивача ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 було відкладено розгляд справи з метою належного сповіщення відповідачів, наступне засідання призначено на 01.08.2023.

Ухвалою від 01.08.2023 було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та задоволено клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі та закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 26.09.2023.

У судовому засіданні 26.09.2023 проведеному в режимі відеоконференції за участі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення, розгляд справи відкладено до 31.10.2023.

У судовому засіданні 31.10.2023 проведеному в режимі відеоконференції за участі представника позивача ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про повернення на стадію підготовчого провадження, також відмовлено у поновленні строку та повернуто заяву про зміну предмету позову. Вирішено питання про можливість продовження розгляду справи без витребування нотаріальної справи у нотаріуса, яка перебуває за кордоном та з метою повторного направлення ухвали до РЦ «Сходи» розгляд справи відкладено до 06.11.2023.

У судовому засіданні 06.11.2023 проведеному в режимі відеоконференції за участі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення, зобов`язано надати докази хвороби та попереджено про наслідки зловживання процесуальними правами, розгляд справи відкладено до 30.11.2023.

У судовому засіданні 30.11.2023 розгляд справи відкладено до 19.12.2023 з метою сповіщення позивача.

У судовому засіданні 19.12.2023 проведеному в режимі відеоконференції за участі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 було відмовлено у задоволенні чергового клопотання представника позивача ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи. Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 просила залишити позов без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду сповіщалися судом у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06 червня 2003 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка в результаті укладення шлюбу стала ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.52).

27 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири, згідно п.1 якого, ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_1 , та складається в цілому із двох (2) житлових кімнат, 63,1 кв.м. загальної площі, в тому числі 31,3 кв.м. житлової площі. Договір зареєстрований приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашової В.В. за №9567 (а.с.22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.53).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_3 , що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане повторно 24.03.2017 (а.с.54).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про смерть, видане повторно 15.01.2019, серії НОМЕР_4 (а.с.31).

Державний нотаріус Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В. 10.10.2018 видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_4 на 1/3 частину, його дочка ОСОБА_2 на 1/3 частину, та його син ОСОБА_3 на 1/3 частину цілої квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с.56, 58, 60).

Згідно довідки Міжнародної благодійної організації Реабілітаційний центр «СХОДИ» №257 від 31.05.2023, ОСОБА_4 була співробітником МБО РЦ «Сходи» у наступні періоди: з 01.02.2004 по 28.02.2005 на посаді бухгалтера, з 01.11.2010 по 28.02.2013 на посаді головного бухгалтера (а.с.67).

Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Доводи позивача, що він досяг похилого віку спростовуються матеріалами справи, на момент укладення договору дарування позивачу було 52 роки, що не є похилим віком. Твердження про те, що позивач хворів не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи. Більше того, позивач надав копію посвідчення № НОМЕР_5 , згідно якого ОСОБА_1 залучений до виконання завдань з оборони держави на період військового стану в Україні (а.с.84), що навпаки свідчить про задовільний стан здоров`я позивача.

Тому, укладаючи оспорюваний договір дарування сторони були дієздатними та підтверджували, що умови договору їм зрозумілі.

На переконання суду, є більш вірогідним твердження відповідача ОСОБА_4 про те, що квартира куплена ОСОБА_1 саме з метою її дарування сину, адже договір купівлі-продажу ОСОБА_1 укладений 14.08.2003, а договір дарування 27.08.2003, тобто менше як через два тижні. Більше того, на підтвердження доводів відповідача, свідчить те, що ОСОБА_6 в червні 2003 року одружився, а у вересні 2003 року у нього народилася донька.

Наявність помилки у дії позивача при укладенні оспорюваного договору, а також спрямованість волі сторін договору на укладення спадкового договору не доведені.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_9 , АДРЕСА_4 ) про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 грудня 2023 року.

Суддя: В.Я. Бондар