Номер провадження: 22-ц/813/2754/23
Справа № 522/5901/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 17 грудня 2021 року у м. Одеса,-

встановила:

У квітні 2021 року представник ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ), в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу за №5152/2019/1496066 від 01.06.2019 року транспортного засобу - автомобіля марки BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 10.08.2007 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Першому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2019 року у справі №522/1852/19 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був розірваний. Під час спільного проживання, 21.06.2016 року, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був придбаний автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідачку ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_1 продовжувала користуватися автомобілем, а позивач ОСОБА_2 доступу до автомобіля не мав. У зв`язку із викладеним, позивач ОСОБА_2 08.05.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 у якій, у тому числі просив суд визнати рухоме майно - автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину зазначеного автомобіля.

Як зазначав позивач, з метою ухилення від поділу спільно нажитого майна подружжя, позивачка ОСОБА_1 без згоди та відома на це колишнього чоловіка та співвласника спільно нажитого майна, продала автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, своїй матері - відповідачці ОСОБА_3 на підставі укладеного 01.06.2019 року договору купівлі-продажу №5152/2019/1496066 транспортного засобу. Позивач ОСОБА_2 вважаючи зазначений договір оспорюваним та таким, що підлягає визнанню у судовому порядку недійсним, звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01.06.2019 року №5152/2019/1496066 транспортного засобу - автомобіля марки BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявлення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним є безпідставним, скільки існують інші механізми для захисту прав позивача при поділі майна, що є спільною власністю подружжя.

Сторони про розгляд справи на 21.11.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1

ОСОБА_2 сповіщався про час та дату слухання справи за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року № 28

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення з боку інших осіб прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19.

З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 зареєстрований шлюб у Першому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що було зроблено актовий запис за №511, та видано Свідоцтво про шлюб на бланку серії НОМЕР_2 від 10.08.2007 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2019 року у справі №522/1852/19 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 розірваний.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вважав встановленим, що під час спільного проживання, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був придбаний автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , який 21.06.2016 року був зареєстрований на відповідачку ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

21.06.2016 року, тобто під час спільного проживання, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був придбаний автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідачку ОСОБА_1 .

Зазначені обставини свідчать про те, що автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_1 без згоди та відома на це колишнього чоловіка та співвласника спільно нажитого майна, продала автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, своїй матері - відповідачці ОСОБА_3 на підставі укладеного 01.06.2019 року договору купівлі-продажу №5152/2019/1496066 транспортного засобу. Оскільки автомобіль був набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, то неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. ст. 60, 61, 63 СК України і підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного автомобіля.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Колегія суддів враховує, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено той факт, що 01.06.2019 року ОСОБА_1 без згоди та відома співвласника спільно нажитого майна - ОСОБА_2 , продала спірний автомобіль BMW X5, 2011 року випуску, відповідачці ОСОБА_3 .

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала».

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4 та 5 ст. 71 СК України).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки BMW X5, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , при цьому вимог про визнання прав на частку автомобіля, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном, як і стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, не заявляв.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначено, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того, з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 522/7794/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ сумісно набутого майна подружжя у рівних частках, усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2023 року призначено у справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні запитання: 1) яка ринкова вартість автомобіля BMW Х5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб., державний номер НОМЕР_1 ? 2) яка ринкова вартість автомобіля BMW Х6, 2012 року випуску, об`ємом двигуна 2993 куб. см. Ідентифікаційний номер кузова автомобіля НОМЕР_3 ?

В ухвалі зазначено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 просить: визнати рухоме майно, а саме автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см куб., державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину зазначеного автомобіля; усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні машиномісцем № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, яка в подальшому була уточнена, у якій просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки BMW Х6, 2012 року випуску, об`ємом двигуна 2993 см.куб. вартістю 734000 грн.; визнати спільною сумісною власністю подружжя машиномісце № НОМЕР_4 , розташоване у будинку АДРЕСА_1 вартістю 175893 грн.; визнати спільною сумісною власністю подружжя пай, сплачений у період шлюбу на підставі договору № 3Б/ЧП-3-80/1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна на рахунок Приватного підприємства «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» в сумі 381650,86 грн.; визнати спільною сумісною власністю подружжя 16304,24 доларів США вартість паю сплаченого ОК «ЖБК « Морський 1»; поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за ОСОБА_1 , право власності на машино-місце № НОМЕР_4 , розташоване у будинку АДРЕСА_1 , вартість якого складає згідно звіту про оцінку майна від 17.01.2019 року 175893,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості грошової компенсації 757715,41 грн. та судовий збір в розмірі 7577,20 грн.

Зазначені обставини свідчать про те, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться цивільна справа про поділ майна подружжя, предметом якого є автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, та ОСОБА_2 просить здійснити поділ автомобіля, який продано відповідачем, шляхом визнання права власності на 1/2 його частку.

Станом на день розгляду даної справи, цивільна справа № 522/7794/19 не розглянута.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Оскільки ОСОБА_2 у цивільній справі № 522/7794/19 про поділ майна подружжя просить визнати спірний автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя, та виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину зазначеного автомобіля, відчуженого без його згоди, і заявляючи у даній справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, то колегія суддів вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Такий висновок суду відповідає вимогам закону та узгоджується із правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 125/2157/19 від 22.09.2022 року.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1362 гривень.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати у справі в сумі 1362 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе