Справа № 467/911/22
Провадження № 2/467/20/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2023 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Кологривої Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.,

представника позивача Рубана С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою, поданою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Арбузинської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Арбузинської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_3 , який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті залишилося спадкове майно, до його ввійшов і житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті діда, інших спадкоємців не має. Позивач на протязі передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини заяву до нотаріуса не подавав, оскільки є спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину. У жовтні 2022 року позивач звернувся до Арбузинської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне діду майно, однак йому було відмовлено у цьому у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Посилаючись на викладене, а також на те, що позивач інакше, як в судовому порядку, не може довести факт постійного проживання з покійним дідом на час смерті останнього, зважаючи на те, що вони були зареєстровані за різними адресами, прохав встановити факт проживання постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини у період 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити.

Представник відповідача Арбузинської селищної ради Миколаївської області у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій прохав розглядати справи в його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Вислухавши думку представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 у с.Агрономія Арбузинського району Миколаївської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 27 січня 2005 року виконкомом Агрономійської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , щоналежав померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 вересня 1994 року, виданого Агрономійською сільською радою.

Відповідно до роз`яснення Арбузинської державної нотаріальної контори від 17 жовтня 2022 року за № 302/01-16 позивачу ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне діду ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 70850961.

Батьком позивача ОСОБА_2 є ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження, видане 22 березня 1975 року Агрономійською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 18 жовтня 2022 року батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 .

Такі обставини свідчать про те, що померлий ОСОБА_3 доводиться дідом позивачу ОСОБА_2 .

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьої ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, але діяла на час виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21 липня 2021 року за № 63 позивач ОСОБА_2 з 22 серпня 1997 року і по теперішній час є зареєстрованим в АДРЕСА_2 .

Згідно довідки № 176 від 17 жовтня 2022 року, виданої Арбузинською селищною радою Миколаївської області, ОСОБА_3 , який померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , разом з нею на момент її смерті проживала його внук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Факт спільного проживання позивача разом з спадкодавцем по день його смерті також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , допитаних у судовому засіданні, які є сусідами та односельчанами померлої, достовірність яких у суду сумнів не викликають.

Так, свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що позивач доводиться йому сусідом. Йому відомо, що він з 1996 року проживав разом з своїм дідом ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 , до дня смерті діда у 2005 році.

ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що позивач доводиться йому племінником, його він знає з дитинства, останній проживає по сусідству. Підтвердив, що позивач після повернення з армії у 1996 році проживав разом з своїм дідом ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 , до дня смерті діда у 2005 році, організував похорони діда.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини у період 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з наявністю підстав для встановлення факту постійного проживання подана заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву, подану ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Арбузинської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини у період 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Кологрива