Номер провадження 2/754/398/23
24 січня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді: Таран Н.Г.
за участю секретаря: Довгань Г.А.
розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Карточка Плюс», ОСОБА_2 , третя особа Двадцять перша державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, -
23.03.2021 до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Карточка Плюс», ОСОБА_2 , третя особа Двадцять перша державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за підсудністю, відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 09.02.2021, у якій позивач просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020 , укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006 також визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006.
АТ «ОТП Банк» не мало права в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в земній валюті» на укладання Договору відступлення прав вимоги з ТОВ ФК Карточка плюс» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки № PCL-005/245/2006 від 28 червня 2006 року та договором поруки від 28 серпня 2006 року, оскільки вказаним Законом було заборонено відступати (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає нерухоме житлове майно, наданими громадянам в іноземній валюті.
Окрім того, за відсутності даних про оплату з боку ТОВ «ФК Карточка плюс» на користь АТ «ОТП Банк» вартості договору відступлення слід вважати, що ТОВ «ФК Карточка плюс» не набуло усіх прав кредитора за Основними договорами і відповідно свідчить про подальшу недійсність оскаржуваного договору відступлення прав вимоги від 26 червня 2020 року.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2021 року було відкрито провадження, розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні.
В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причин не явки суду не повідомили.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання повідомленні належним чином, причини не явки суду не повідомили відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини не явки суду не повідомила.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Розглядаючи позов, суд, перед встановленням наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору в оскаржуваній частині, вважає за необхідне в першу чергу, для застосування вказаного способу захисту, встановити чи порушені права (інтереси) невизнані або оспорені певні права позивача укладенням спірного договору відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібні враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року, у справі №405/986/18.
АТ «ОТП Банк» не мало права в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в земній валюті» на укладання Договору відступлення прав вимоги з ТОВ ФК Карточка плюс» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки № PCL-005/245/2006 від 28 червня 2006 року та договором поруки від 28 серпня 2006 року, оскільки вказаним Законом було заборонено відступати (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає нерухоме житлове майно, наданими громадянам в іноземній валюті.
Метою Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є захист позичальників, поручителів та майнових поручителів від звернення стягнення на майно, що може призвести до втрати житла чи втрати іншого майна у значних сумах в складних економічних умовах внаслідок стрімкого зростання курсу іноземної валюти, в якій отримувався кредит. Частиною такого захисту законодавець визначив недопущення заміни кредитора, крім випадків відступлення прав вимоги кредитором-банком, визнаним неплатоспроможним.
Відтак, суд приходить до висновку, що укладенням спірного Договору можуть бути порушені права та інтереси Позивача на захист від надмірного економічного тягаря кредитних зобов`язань в іноземній валюті у вигляді звернення стягнення та подальшої втрати належного житла, яке було предметом забезпечення виконання такого зобов`язання.
Відповідно до Договору 26.06.2020, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальника за кредитним договорами, та всіма іншими похідними договорами, права з якими виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - «Права вимоги». Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором.
Як вбачається з Договору, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників.
Судом також встановлено, що 26.06.2020 року між ТОВ «ФК Карточка плюс» та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення прав вимоги, предметом якого було відступлення ТОВ «ФК Карточка плюс» на користь ОСОБА_2 прав вимоги, за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006.
Відповідно до Договору від 26.06.2020 року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первинний кредитор відступає Новому кредитору належні Первинному кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первинного кредитора до позичальника за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права на які виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первинному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором.
Також, укладених договір між відповідачами, містить положення, згідно яких, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників,
Отже, суд приходить до висновку, що за умовами даного Договору та Додатку №1 ТОВ «ФК «Карточка плюс» та ОСОБА_2 предметом передачі (купівлі-продажу) сторони визначили права вимоги до боржника, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №ML/005/245/2006 від 26 серпня 2006 року укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзен банк України» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та як наслідок, за Договором іпотеки № PCL-005/245/2006 від 28 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзен банк України» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк»), та договором поруки від 15.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзен банк України» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк»).
У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає.
Отже, визнання недійсним у судовому порядку правочину можливо з підстав недодержання сторонами в момент його вчинення вимог, які встановлені 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, а саме правочин має відповідати вимогам ЦК України.
У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.
Як вбачається з правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 06 липня 2015 року по справі №6-301цс15, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що оспорювані договори укладено відповідачами всупереч підпункту 3 пункту 1 цього Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Підпунктом 3 пункту 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 цього Закону, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи.
Як вбачається з обставин справи, АКБ «Райффайзен Банк України» надало ОСОБА_3 кредит на споживчі цілі, у іноземній валюті (доларах США), повернення якого було забезпечене іпотекою житлового будинку, що належить ОСОБА_3 , є помешканням його дружини (позивача) після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та єдиним належним їм нерухомим майном, його площа менша за 250 кв.м.
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою, статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, слід дійти висновку про те, що під час укладення ТОВ «ФК «Карточка плюс» та ОСОБА_2 оспорюваного позивачем договору відступлення прав вимоги від 26 червня 2020 року, в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №ML/005/245/2006, укладеним між АКБ «Райффайзен Банк України» та ОСОБА_3 та всіма похідними від нього договорами, зокрема договором поруки, договором іпотеки (застави) та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього, не дотримались вимог ч.3 ст. 512 ЦК України та п. п. 3 п.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання цього Договору, від 26.06.2020 року, як письмової форми правочину, недійсним, відповідно до меж позовних вимог, оскільки підпункт 3 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" Закон №1304-VII, в редакції яка діяла на час вчинення оскаржуваного правочину містить фактично повну заборону, на час дії закону (за винятком неплатоспроможного банку), щодо як продажу так і будь-якої передачі (без жодних виключень) заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки порушення відповідачами під час укладення спірного Договору Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", є окремою та безумовною підставою для визнання такого Договору, в оскаржуваній частині, недійсним - відповідно до ст.203, 215 ЦК України, суд не досліджує решту наведених позивачами підстав недійсності Договору.
Суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Суд, враховуючи, що згідно частини третьої статті 512, статті 1054 ЦК України відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи не допускається, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.06.2020 року суперечить ЦК України, тому, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31.10.2018 р. у справі № 465/646/11, підлягає визнанню недійсним.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, зокрема підлягає визнанню недійсним договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020 , укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006 також визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 8, ч. 10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
В матеріалах справи наявні докази надання правової допомоги у розмірі 15 000,00 грн.
Оскільки суд задовольняє позов, судові витрати понесені позивачами за сплату судового збору при подачі позову в розмірі 1681 грн. 60 коп. слід покласти на відповідачів Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Карточка Плюс», ОСОБА_2 в рівних частинах по 560 грн. 53 коп. та витрати на правову допомогу в рівних частинах по 5 000,00 грн. з кожного.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516 ЦК України, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст.2 4, 10, 11-13, 15, 76-82, 133, 141, 259, 263-265 274-279 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Карточка Плюс», ОСОБА_2 , третя особа Двадцять перша державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - задовольнити.
Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020 , укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006 також визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 26.06.2020, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Карточка плюс» та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги банку за кредитним договором №ML/005/245/2006 та договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006.
Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Карточка Плюс», ОСОБА_2 по 560 грн. 53 коп. та витрати на надання правової допомоги по 5 000 грн. 00 коп. з кожного на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив за письмовою заявою відповідача, поданою у відповідності до вимог ст.. 285 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя: Н.Г. Таран