ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року

м. Черкаси

Справа № 694/1366/22
Провадження № 22-ц/821/124/23
Категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2022 року (ухваленого під головуванням судді Федорець С.В. в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області; повний текст судового рішення складений 18 листопада 2022 року ) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

10 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що відповідач ОСОБА_2 являється батьком її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час, як зазначає позивачка, син є студентом Навчально-наукового інституту менеджменту, економіки, фінансів та навчається на денній формі навчання на факультеті менеджменту. Вартість навчання складає 21500 гривень, вартість проживання у гуртожитку складає 18000 гривень і, в подальшому, буде збільшена. При цьому, позивачка стверджує, що усі витрати на навчання сина несе вона, а відповідач матеріальної допомоги не надає.

На підставі викладеного, вказує позивачка, вона змушена звернутися із даним позовом до суду і просила постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь повнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову і до закінчення сином навчання чи досягнення ним 23-річного віку, а також витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1500 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки син позивачки, ОСОБА_4 є повнолітньою особою, його дієздатність не обмежена, то в такому випадку позивачка не є його законним представником. ОСОБА_4 згідно до норм діючого законодавства цілком спроможний самостійно звертатися до суду за захистом своїх прав чи охоронюваних законом інтересів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, просила скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2022 року та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, стягнувши із ОСОБА_2 на користь повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову і до закінчення сином навчання чи досягнення ним 23-річного віку.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , зокрема, мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано норми ст. 199 СК України, згідно з якою право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Крім того, вказує, що у разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання та на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження, виданого 12 березня 2004 року, відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Згідно довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_4 дійсно постійно зареєстрований зі своєю матір`ю, позивачкою ОСОБА_5 , по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно довідки № 256, виданої 15.09.2022 року деканом факультету, ОСОБА_4 є студентом першого курсу денної форми навчання за спеціальністю менеджмент Навчально-наукового інституту менеджменту, економіки та фінансів (а.с. 10).

Згідно з Договором про навчання, навчання ОСОБА_4 є платним, вартість становить 21500 гривень за навчальний рік (а.с. 11).

Відповідно до наданих розрахункових квитанцій, позивачка ОСОБА_1 сплачує за навчання сина вказану у договорі суму (а.с. 12-14).

Також судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, згідно до наданої довідки про доходи, має середньомісячний дохід на рівні 7000 гривень (а.с. 35).

У відповідності до наданого розрахунку державного виконавця, відповідач щомісячно сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_6 , 2005 року народження (а.с. 32-33).

Згідно до наданої копії свідоцтва про народження дитини вбачається, що ОСОБА_2 має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, ОСОБА_7 , 2016 року народження (а.с. 34).

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 прийшов до висновку про те, що оскільки син сторін є повнолітнім, його мати не є його законним представником, тому ОСОБА_4 цілком спроможний самостійно звертатися до суду за захистом своїх прав чи охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може, оскільки у розумінні ст. 199 CК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Тобто, законодавець передбачив право звернення до суду з таким позовом як батьками повнолітніх дітей так і безпосередньо повнолітніми дітьми, які проводжують навчання.

Так, у пункті 18 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Згідно довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_4 дійсно постійно зареєстрований зі своєю матір`ю, позивачкою ОСОБА_5 , по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

У даному випадку, позивач реалізувала своє право, передбачене ст. 199 СК України та правомірно звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на користь повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до ст. 198 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ч.1ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до п.20 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дітей суд враховує такі обставини: стан здоров`я та матеріальне становище повнолітніх дочки, сина; стан здоров`я й матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дітей; можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дітьми; інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначена правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц.

За змістом ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і(або) у частці від доходу платника аліментів, з урахуванням обставин, передбачених ст. 182 цього Кодексу.

Спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18.

Статтею 191 СК України унормовано, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно із частиною статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (не залежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 (провадження № 61-16005св20) наголосив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. №146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб".

Як вбачається із наявних матеріалів справи, повнолітня дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається на денній формі навчання в Навчально-науковому інституті менеджменту, економіки та фінансів за спеціальністю менеджмент.

Згідно з Договором про навчання, навчання ОСОБА_4 є платним, вартість становить 21500 гривень за навчальний рік (а.с. 11).

Згідно до наданих розрахункових квитанцій, позивачка ОСОБА_1 , сплачує за його навчання вказану у договорі суму (а.с. 12-14).

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що повнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг віку 23 років, потребує надання матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням.

Позивачка просить суд стягнути з відповідача на користь повнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову і до закінчення сином навчання чи досягнення ним 23-річного віку.

Апеляційний суд звертає увагу, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання, незалежно від форми навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати їм матеріальну допомогу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований та згідно наданої довідки про доходи, має середньомісячний дохід на рівні 7000 гривень (а.с. 35).

Також ОСОБА_2 має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, ОСОБА_7 , 2016 року народження.

Також колегія суддів враховує і матеріальне становище позивачки ОСОБА_1 , в якої середньомісячний дохід складає 13 300 грн., що значно перевищує дохід відповідача.

З викладеного слідує, що стягнення аліментів у визначеному позивачкою розмірі 3000 грн. є неспівмірним з доходами відповідача, що покладає на останнього надмірний тягар.

Разом з тим, визначаючи конкретний розмір аліментів, апеляційний суд враховує те, що повнолітній ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання, у зв`язку з чим працевлаштуватися він не має змоги, проживає у м. Київ, несе витрати на проїзд до місця навчання і навпаки.

Виходячи з того, що відповідач офіційно працевлаштований, має стабільний щомісячний дохід та позовні вимоги визнає частково, апеляційний суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 має об`єктивну можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн., що на думку суду є достатнім для забезпечення рівня життя повнолітнього сина, виходячи з засад розумності та справедливості.

З врахуванням наданих сторонами доказів, апеляційний суд приходить до висновку, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі даної позовної заяви (10.08.2022 року) і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, воно не може залишатися в законній силі, підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надала до суду Договір про надання правової допомоги від 10 серпня 2022 року (а.с. 17), розрахунок витрат на правничу допомогу (а.с. 16) та квитанцію до прибуткового касового ордера №16 від 10.08.2022 року на суму 1500 грн.(а.с. 18).

Розділом 3 Договору про надання правової допомоги від 10 серпня 2022 року передбачено, що за вивчення документів, надання правової оцінки та складання позовної заяви замовник зобов`язується оплатити послуги виконавця шляхом предоплати в сумі 1500 грн.

Згідно з розрахунком витрат на правничу допомогу на попередні консультації, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання документів для надання суду, допомога у зібранні необхідних доказів та підготовці позову до суду адвокатом витрачено 4 години часу.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судова колегія, враховуючи, що клопотання передбачене ч. 5 ст. 137 ЦПК України, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у матеріалах справи відсутнє, беручи до уваги вище наведені правові норми та обставини, вважає, що стороною позивача підтверджено належними та допустимими доказами витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. як такі, що узгоджені між клієнтом та адвокатом у договорі про надання правової допомоги, докази про які подані у визначені ЦПК України строки.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що апеляційний суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 750 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за подачу позовної заяви (496,20 грн.) та апеляційної скарги (744,30 грн.) підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 374,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з 10 серпня 2022 року і до закінчення сином навчання чи досягнення ним 23-річного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 750,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 1240,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко