Справа № 354/600/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/986/23
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М.В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ТОВ «Буковель» - Госедло Р.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» на рішення Яремчанського міського суду, ухвалене головуючою суддею Остап`юк М.В. 01 травня 2023 року, повний текст якого виготовлено 14 червня 2023 року, у справі за позовом Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

встановив :

У вересні 2015 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «Ворохтянське лісове господарство» звернувся в суд з позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Позов обгрунтовано тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №37 від 11 вересня 2003 року ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Вільшенець» в с. Поляниця площею 0,2500 га кадастровий номер 220020093. На підставі цього рішення відповідач отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії ІФ №091905.

При розгляді кримінальної справи №248436 встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки ОСОБА_1 не приймалось, а було підроблено. Постановою Галицького районного суду від 04 березня 2015 року у зв`язку із закінченням строків давності винних осіб було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 366 та частиною 2 статті 364 КК України. Цивільний позов ДП «Ворохтяньке лісове господарство» про стягнення завданих збитків залишено без розгляду.

Відтак, на думку прокурора, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №091905 від 17 листопада 2003 року було незаконно видано ОСОБА_1 на підставі фіктивного рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради. Відповідач із заявою про затвердження проекту землеустрою на розгляд сесії сільської ради не звертався, дане питання сільською радою не розглядалось.

Позивач зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ №002701 від 10 листопада 2001 року та знаходиться у кварталі 8 виділ 30-31 Поляницького лісництва. Рішення про вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» Поляницькою сільською радою не приймалось, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав. А отже земельна ділянка вибула з володіння поза волею постійного землекористувача. Відповідно, на думку позивача, вказана земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3238 від 20 липня 2006 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 . Останній в свою чергу 25 серпня 2006 року продав згадану земельну ділянку ОСОБА_2 . В подальшому право власності на ділянку перейшло до ТОВ «Буковель».

Прокурор посилався на те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

За наведених обставин просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №091905 від 17 листопада 2003 року площею 0,2500 га кадастровий номер 220020093, витребувати вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Ухвалою Яремчанського міського суду від 04 серпня 2021 року до участі в справі залучено співвідповідача ТОВ «Буковель».

Ухвалою Яремчанського міського суду від 11 серпня 2022 року позов в частині вимог Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Буковель», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки залишено без розгляду.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 11 серпня 2022 року до участі в розгляді справи залучено ДП «Ворохтянське лісове господарство» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Рішенням Яремчанського міського суду від 01 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку посилається на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 29.06.2022 року у справі №466/3737/18, відповідно до якої повернення спірної земельної ділянки, яка на праві власності належить позивачу, не є можливим без визнання незаконним рішенням органу місцевого самоврядування та державного акта про право власності, які стали підставою вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивача.

Вважає, що ефективність обраного прокурором способу захисту саме шляхом визнання недійсним державного акта на право власності підтверджується судовою практикою, викладеною в постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №545/1575/21, від 20.07.2022 у справі №683/2422/19.

Щодо пропуску строку позовної давності скаржник з посиланням на ч.1 ст. 261 ЦК України зауважує, що підставою звернення до суду із відповідним позовом стала постанова Галицького районного суду від 04.03.2015, якою встановлено факт підроблення рішення виконкому сільської ради, на підставі якого ОСОБА_1 отримав земельну ділянку. Факт порушення відповідних кримінальних справ 23.03.2004 та 21.09.2004, на думку прокурора, свідчить лише про те, що на той момент були достатні приводи та підстави для початку досудового слідства по факту зловживання посадовим становищем службовцями Поляницької сільської та Яремчанської міської рад. Вказує, що затвердження 18.05.2005 прокурором області обвинувального висновку щодо ОСОБА_4 свідчило лише про те, що на той момент у прокурора були вагомі підстави вважати, що вказана особа вчинила інкримінований їй злочин, що по своїй суті вважається лише припущенням винуватості особи з огляду на презумпцію невинуватості.

Крім того, зазначає, що підставою внесених прокуратурою області 07.02.2005 протестів на рішення виконкому Поляницької сільської ради, які стали підставою для видання оспорюваного державного акта, стало порушення відповідачем виключної компетенції сесії сільської ради в частині прийняття рішень із земельних питань. Водночас, підставою позову у даній справі стала не незаконність рішень, а саме їх підроблення.

На думку скаржника, не заслуговують на увагу висновки суду про неможливість застосування у даних правовідносинах ч.6 ст. 82 ЦПК України, оскільки рішення №37 не зазначено у постанові Галицького районного суду, а тому факт його підробки не встановлено. Так, у відповідному переліку рішень виконкому Поляницької сільської ради не зазначено рішення № 37, однак прізвище ОСОБА_1 міститься у переліку осіб, яким надано земельні ділянки внаслідок протиправних дій посадових осіб Яремчанської міської та Поляницької сільської рад.

Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що при зверненні до суду із даним позовом прокурором визначено позивачами ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Державне агентство лісових ресурсів.

Державне агентство лісових ресурсів вказало, що про порушення інтересів держави у даній ситуації стало відомо саме з постанови Галицького районного суду у кримінальній справі від 04.03.2015. Тому саме з цієї дати для нього і почався перебіг позовної давності.

У свою чергу представник ТОВ «Буковель», не погодившись із оскаржуваним рішенням в частині мотивів відмови у задоволенні позовної заяви, також подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що ухвалою місцевого суду від 11 серпня 2022 року позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду, а лісгосп залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В силу вимог ст. 52 та 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не користуються правами позивача та їм не належить право вимоги у справі. В той же час, позовні вимоги про витребування земельної ділянки на користь Державного агентства лісових ресурсів не було заявлено.

Крім того, позовні вимоги заявлено неналежним позивачем. Так, прокурор відповідно до положень ст. 56 ЦПК України при зверненні до суду з позовом в інтересах держави зазначив орган, уповноважений здійснювати відповідні функції Державне агентство лісових ресурсів України. Завдання та повноваження вказаного органу регламентовані Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженим постановою КМУ від 08 жовтня 2014 № 521. Згідно вказаного Положення до компетенції Держлісагенства не відноситься здійснення повноважень у сфері земельних відносин. Скаржник вважає, що Державне агентство лісових ресурсів України не наділено повноваженнями щодо розпоряджання спірною земельною ділянкою, відповідно, не є органом, який може бути належним відповідачем у спірних правовідносинах. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020, у справі №910/10647/18, від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, а також від 26.04.2023 у справі №369/3147/19 та від 16.11.2022 у справі №369/16312/18.

Скаржник вважає, що прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні держлісгоспу. Зазначає, що межі земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» в натурі не встановлювалися, а сама ділянка не внесена до Державного земельного кадастру. А тому державний акт на право постійного користування землею серії ІІ- ІФ № 002721 від 10.11.2001, виданий Поляницькою сільською радою ДП «Ворохтянське лісове господарство», не може бути достатнім та належним доказом в даній справі.

На думку скаржника, прокурором не доведено, що належна ТОВ «Буковель» земельна ділянка з відповідним кадастровим номером є однією із тих, про які іде мова у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015, а тому не може мати преюдиційного значення щодо обставин, які підлягають доказуванню в даній справі.

Крім того, рішення виконкому Поляницької сільської ради № 37 від 11.09.2003 у згаданій вище постанові не вказано. Відтак, інформація, викладена в листі ДП «Карпатгеодезкартографія» від 01 жовтня 2004 року та постанові Галицького районного суду, не дозволяє встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу (не вказано достатніх особових даних про фізичну особу, не наведено кадастрових номерів земельних ділянок, не зазначено на підставі чого проведено розбивку на квартали та ділянки).

Апелянт звертає увагу, що порушення прав позивача відбулося в 2003 році, позовна заява подана прокурором тільки в 2015 році. Спірна земельна ділянка знаходиться в зоні щільної забудови. Жодних правовідносин із первинним власником земельної ділянки чи ДП «Ворохтянськелісовегосподарство» в ТОВ «Буковель» не було. Відтак, на думку скаржника, спірна земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача.

З посиланням на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12.06.2023 у справі №676/7428/19, вказує, що позовні вимоги, подані до юридичної особи ТОВ «Буковель», за суб`єктивним складом підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, а тому провадження в справі в частині позовної вимоги про витребування земельної ділянки у ТОВ «Буковель» підлягає закриттю. Апелянт зауважує, що позивач дізнався про існування порушеного права держави ще в 2004 році - з моменту порушення кримінальної справи. Прокурор звернувся цим позовом лише у вересні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, просить змінити оскаржуване рішення шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення з врахуванням доводів апеляційної скарги. Судові витрати покласти на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Буковель» зазначив, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку.

Вважає, що прокурором подано позов в інтересах Держлісагенства, яке на законодавчому рівні не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою та повноваженнями щодо захисту прав держави на землі, тобто не є компетентним органом, який може бути належним позивачем у спірних правовідносинах.

Вказує, що в апеляційній скарзі прокурор підтверджує свою обізнаність про існування порушеного права ще в 2004 році при винесенні постанов про порушення кримінальних справ, однак помилково вважає, що позовна давність почала свій перебіг з моменту набрання чинності постанови щодо підробки рішення виконкому.

У відзиві на апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури зазначено, що доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Так, доводи апелянта щодо відсутності у прокурора правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом в інтересах Державного агентства лісових ресурсів вважає надуманими. Зазначає, що спірна земельна ділянка перебуває на праві постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке перебуває у сфері управління Державного агентства лісових ресурсів України. Прокурором при зверненні до суду визначено двох позивачів: ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Державне агентство лісових ресурсів України.

Земельні ділянки с. Поляниця в натурі не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі у встановленому статтею 125 ЗК України та статтею 14 зазначеного Закону не зареєстровано. Земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшені межі населеного пункту с.Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Не відповідають дійсності твердження апеляційної скарги про недоведення факту перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні Ворохтянського ДЛГ, оскільки він встановлений безпосередньо у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015, яка стала підставою для даного позову. Будь-яких випадків (фактів), визначених ст. 83 чинного ЗК України, передачі земель державної власності, які перебували у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» у комунальну власність Поляницької сільської ради не було.

14 листопада 2023 року представник ТОВ «Буковель» подав клопотання про закриття провадження в справі в частині позовних вимог про витребування у відповідача спірної земельної ділянки, оскільки вирішення таких належить до господарської юрисдикції.

Позивач та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також треті особи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання вкотре не з`явились. Натомість прокурором подане клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його участю у справі у Тисменицькому районному суді. Доказів на підтвердження вказаного не надано.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи немає, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторони або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

При цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для проведення апеляційного розгляду справи, в той час як судом апеляційної інстанції участь сторін обов`язковою не визнавалася.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд справи за відсутності учасників справи, які диспозитивно розпоряджаються своїми процесуальними правами, не призводить до порушення права на справедливий суд.

В засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Буковель» доводи апеляційної скарги підтримав з викладених у ній мотивів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка у встановленому порядку органом місцевого самоврядування не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, а тому рішення Поляницької сільської ради №37 від 11.09.2003 та державний акт не відповідають положенням законодавства. Разом з тим вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 091905, виданому ОСОБА_1 , не є ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині.

Земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а фізична особа ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок на підставі рішення, прийнятого з порушенням порядку встановленого законом. В подальшому відповідач ОСОБА_1 продав земельну ділянку ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 відчужила її відповідачу ТОВ «Буковель».

Суд прийшов до висновку, що про незаконне вилучення землі лісового фонду у кварталі 8 виділ 31 у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, в межах якого розташована земельна ділянка, прокурор мав об`єктивну можливість довідатися раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме з 11.03.2005 - дати постановлення висновку комісійної судово-земельної експертизи у кримінальній справі. З цих підстав суд відмовив в задоволенні позову про витребування земельної ділянки у ТОВ «Буковель» через пропуск строку позовної давності, про який було заявлено відповідачем, оскільки не визнав причини пропуску такого строку поважними.

З вказаними висновками колегія суддів погоджується не повністю.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства, переіменованому в подальшому на ДП «Ворохтянське лісове господарство», перебували землі для ведення лісового господарства площею 4358,5 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11.01.2001 (а.с. 22-24 т.1).

17 листопада 2003 року відповідач ОСОБА_1 отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 091905, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 98 ( а.с. 19-20 т.1).

Зі змісту Державного акту вбачається, що на підставі рішення № 37 виконавчого комітету Поляницької сільської Ради народних депутатів від 11.09.2003, ОСОБА_1 передано земельну ділянку кадастровий номер № 220020093, площею 0, 2500 га, розташовану у с. Поляниця Яремчанської міської ради; цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

23 березня 2004 слідчим ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У постанові йдеться, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40, 69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам (а.с.134 т.1).

Згідно з листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464 земельна ділянка, площею 0, 2500 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 ( а.с. 44-45 т.1).

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005, проведеної у рамках зазначеної вище кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, відповідні рішення виконкому чи сесії сільської ради про вилучення окремих земельних ділянок лісового фонду, які фактично роздані громадянам у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків, у тому числі у кв. АДРЕСА_2 , де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 відсутні ( а.с. 48-51 т.1).

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності сільського голову с. Поляниця ОСОБА_5 , інженера-землевпорядника ОСОБА_6 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів Реміцьку О.М. (а.с. 8-18 т.1)

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що сільський голова ОСОБА_5 , інженер-землевпорядник ОСОБА_6 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради: незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5, 452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких не приймались; склали завідомо неправдиві офіційні документи: листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові Суду.

За обставинами цієї цивільної справи прокурор заявив дві групи позовних вимог: одна стосується визнання недійсними державного акту про право власності на земельну ділянку, а інша - витребування земельної ділянки.

За загальним правилом суб`єкт, за яким зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном цим суб`єктом, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 63)). Інакше кажучи, не можна задовольнити вимогу про витребування нерухомого майна від особи, яка була його володільцем на час подання позову, але на момент ухвалення судового рішення більше цим майном не володіє (володільцем цього майна у державному реєстрі вказана інша особа, ніж відповідач). Крім того, судове рішення про витребування нерухомого майна неможливо буде виконати, якщо на час такого виконання право власності на це майно буде зареєстроване за іншою особою, ніж відповідач, із володіння якого суд витребував відповідний об`єкт. З огляду на вказане у справах про витребування власником його майна важливим є вжиття заходів забезпечення позову. Без цього ефективний захист прав та інтересів власника, належне виконання рішення суду про задоволення позову можуть бути неможливими внаслідок переходу майна до іншої, ніж відповідач, особи під час розгляду справи або після того, як суд ухвалить таке рішення.

На вказане звертала увагу Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 8 листопада 2023 року у справі № 369/473/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме це рішення створює відповідну перешкоду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.10)). Інакше кажучи, перешкоду у користуванні та розпорядженні зазначеною ділянкою лісогосподарського призначення у вигляді відповідного рішення органу влади про її відчуження, на підставі якого державна реєстрація права власності не відбулася (якщо це рішення справді створює таку перешкоду), власник може усунути за негаторним позовом, зокрема про визнання незаконним скасування відповідного рішення.

Тоді як для витребування майна оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державних актів на право власності тощо не є необхідними й ефективними способами захисту прав власника. Останній у межах провадження про витребування майна із чужого володіння вправі стверджувати, зокрема, про незаконність відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним, недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункти 46-47), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.27),від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункти 34-35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 49), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц(пункти 109, 148, 150, 151, 153, 167), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункти 11.7-11.8)).

З огляду на вказане, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки лісогосподарського призначення відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним й ефективним способом захисту права власності. У разі встановлення незаконності таких рішень органів влади у спорі про витребування земельних ділянок суд вказує про це лише у мотивувальній частині його рішення.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_1 .

Оскільки вимога про визнання незаконним, недійсним і скасування рішення органу державної влади про відчуження земельної ділянки не призведе до відновлення володіння нею, то зазначена вимога не є вимогою, пов`язаною підставою виникнення або поданими доказами, як основна, з вимогою про витребування земельної ділянки з володіння набувача. А вимога про таке витребування не є похідною від вимоги про визнання незаконним, недійсним і скасування рішення органу державної влади про відчуження земельної ділянки, бо право власника на витребування від добросовісного набувача обмежується добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з його володіння поза його волею, що й треба довести у суді (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.26)).

Що ж стосується позовної вимоги прокурора про витребування земельної ділянки у ТОВ «Буковель» колегія приходить до наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Положеннями частини другої статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також установленими ним передумовами для звернення до суду.

Згідно з пунктами 1, 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;

справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду спорів здійснюється відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Спори, сторонами в яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за вимогою держави про витребування земельної ділянки з володіння набувача юрисдикція суду залежить від виду суб`єкта, з володіння якого держава хоче витребувати цю ділянку, а не від виду суб`єкта, що був її первісним набувачем на підставі відповідного рішення органу влади (див. постанови від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункти 48-52), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункти 6.27-6.29), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункти 35-37)).

У справі, яка переглядається, предметом позову є, зокрема, вимога Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави про витребування нерухомого майна із незаконного володіння юридичної особи ТОВ «Буковель.

Тобто учасниками спору є держава, від імені якої звернулась прокуратура, та юридична особа.

Як зазначено вище, вимога про визнання незаконним державного акту не призведе до відновлення володіння земельною ділянкою, тому така вимога не є вимогою, пов`язаною підставою виникнення або поданими доказами, як основна, з вимогою про витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, позаяк право власника на витребування від добросовісного набувача обмежується добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Тому позовні вимоги у цій справі є такими, які належить розглядати в порядку різного судочинства. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельних ділянок з чужого володіння на підставі статті 388 ЦК України вправі посилатися, зокрема, на незаконність державного акту про право власності на землю ОСОБА_1 без заявлення вимоги про визнання його недійсним, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що спір у цій справі в частині позовних вимог прокурора про витребування земельної ділянки є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичних осіб, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін, справа в частині вирішення вказаних позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Вказаний висновок узгоджується, зокрема, із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22).

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (частина 1 статті 256 ЦПК).

Тому колегія приходить до висновку про закриття провадження у справі у вказаній частині, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Керуючись статтями: 255, 256, 374, 377, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду від 01 травня 2023 року в частині позовних вимог Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» на користь держави земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :22:002:0093, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в Івано-Франківській області м. Яремче с. Поляниця, скасувати і провадження у справі в частині цих позовних вимог закрити.

Повідомити прокурора, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог про витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» на користь держави земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :22:002:0093, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в Івано-Франківській області м. Яремче с. Поляниця, віднесений до юрисдикції господарського суду. Роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 28 грудня 2023 року.