Провадження № 22-ц/824/1049/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він, як і відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які в зазначеній квартирі не проживають та не з`являються, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року позов задоволено частково та визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням в частині відмовлених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував визнання відповідачами позову, а також того, що він не просить позбавити ОСОБА_2 права власності на її спірної квартири, а просить лише зняти всіх відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки вони останні 9 років не проживають у спірній квартирі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не є власником спірної квартири, у спірній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність за місцем реєстрації понад 1 рік ОСОБА_2 в квартирі, співвласником якої вонає, не свідчить про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права користування цим житлом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.05.2001 р., виданого згідно з розпорядженням (наказом) №29859 від 21.05.2001 р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_8 та членам її сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у рівних долях (а.с.7-8)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.05.2016 р. (а.с.9)

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.12.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О., (а.с.10) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2016 р. (а.с.11), 1/4 частина квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_8 , успадкована ОСОБА_1 .

11.02.2005 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після чого її прізвище було змінено на « ОСОБА_2 » (а.с.13)

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 , неповнолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19)від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, оскільки, ОСОБА_2 є співвласницею спірної квартири, вона як власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що її не проживання у спірній квартирі не свідчить про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для визнання її та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: