У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 по відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я та зобов`язання відповідача вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 по відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2023 року вказану заяву залишено без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути.

Так, в ухвалі про залишення заяви без руху було вказано на те, що:

Зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу звернення до суду із даним позовам позивач посилається на те, через заяви і дії ОСОБА_2 , у позивача стався інсульт у потязі 01.01.2023,що призвело до госпіталізації позивача та перебування його на стаціонарному лікуванні із 02.01.2023 по 19.01.2023 року.

Окрім того, позивач зазначає, що наслідки інсульту у нього так і не пройшли, він почувається погано, йому важко пересуватися, навіть писати, і навіть ставити свій підпис. При цьому за твердженням позивача, інсульт стався з прямої вини ОСОБА_2 , відповідача по справі який своїми заявами і діями позивачу завдав моральну шкоду з раптовим різким та стійким погіршенням його здоров`я з важкими наслідками.

Разом із тим, позовна заява не містить підтвердження наведеному. Так, позивач не конкретизує, які саме заяви та дії відповідача призвели до таких наслідків. Крім цього відсутні посилання на докази та їх підтвердження, а саме: протиправності діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та що таке діяння було протиправним; наявності вини заподіювача в заподіянні шкоди, зокрема докази причино-наслідкового зв`язку між станом здоров`я позивача та діями, бездіяльністю або рішеннями відповідача.

У відповідності до загальних принципів відшкодування шкоди на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому, діями чи бездіяльністю відповідача, майнової шкоди та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язав довести, що шкоду завдано не з його вини.

Натомість позивачем не надано підтвердження наявності причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та його захворюванням.

Позивачем не додано письмових доказів, якими, на його думку, обґрунтовуються позовні вимоги щодо стягнення шкоди, не вказано про наявність підстав для звільнення від доказування, або що отримання таких доказів перебуває поза межами його контролю та які б свідчили про те, що подання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим.

До позовної заяви додано докази наявності у позивача певних захворювань, при цьому підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між заявами, діями відповідача та захворюванням позивача матеріали позовної заяви не містять.

Окрім того, позовна заява не містить відомостей щодо того, із чого виходив позивач визначаючи суми які він просить стягнути із відповідача. Так, позивач просить суд стягнути на його користь із відповідача:

«відшкодування в сумі 255 000 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) гривень, пов`язане із раптовим захворюванням позивача в потязі 01.01.2023 року інсультом, спровокованим категоричною відмовою 30.12.2022 року відповідачем повернути заборгованість позивачеві, провести поточний ремонт орендованої відповідачем квартири до стану на день вселення в неї відповідача та здати цю квартиру в установленому договором про оренду квартири від 22 листопада 2020 року порядку».

Фактично позивачем заявлено дві окремі майнові вимоги до відповідача.

При цьому в позовній заяв міститься розрахунок вказаних сум, так позивач зазначає, що розмір відшкодування за ушкодження ОСОБА_2 його здоров`я 235 000 грн. та відшкодування за проведений позивачем ремонт квартири 26 000 грн.

Однак доказів на понесення позивачем витрат, саме у вказаних розмірах майнової шкоди, до позовної заяви не додано.

Позовна заява, не містить відомостей щодо вжиття позивачем заходів щодо стягнення із відповідача заборгованості за договором оренди, вимогами про виселення і т.д., не містить викладення обставин та посилань на докази наявності спору між позивачем та відповідачем щодо стягнення шкоди, не долучені докази на підтвердження таких обставин.

Так, позовна заява містить лише підтвердження наявності між сторонами договірних відносин щодо оренди квартири.

В поданій позовній заяві не визначено, який характер мають правовідносини, що виникли між сторонами з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та яким чином передбачені шляхи їх поновлення, враховуючи, що ст. 16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст. 4 ЦПК України має особа, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначений ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з`ясувати предмет спору та межі доказування.

Оскільки суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв`язків, то лише за умови зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 175 ЦПК України є підстави для відкриття провадження у справі.

Позивачу було вказано на те, що з метою правильного та належного обґрунтовання позову, з посиланням на нормативно-правові акти та відповідні закони України, позивачу необхідно уточнити зміст позовних вимог у відповідності до вимог ЦК України, передбачений законом чи договором, або інший спосіб захисту прав, який не суперечить закону і який просить визначити у рішенні, сформулювати вірно, відповідно дост. 16 ЦК України, позовні вимоги.

Також, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначено, що позивач вказує, що він є пенсіонером, однак підтвердження вказаному у матеріалах позовної заяви також відсутнє.

Відповідачем по справі заявлено ОСОБА_2 , що проживає за адресою: м. Сум, що територіальне не належить до підсудності Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Разом із тим, позивачем жодним чином не обґрунтовано звернення із вказаним позовом саме до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Позовна заява містить клопотання позивача про звільнення його у всіх судах від сплати судового збору. У позовній заяві міститься обґрунтування звільнення від сплати судового збору. Зокрема позивач зазначає, що звільнений від сплати судового збору з огляду на положення пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі: у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Так, позовні вимоги полягають у відшкодуванні шкоди, що полягає в іншому ушкодженні здоров`я що відбулося на думку позивача із прямої вини відповідача.

Однак, в ухвалі від 27.10.2023 вказано на те, що суд не вбачає підстав звільнення позивача від сплати судового збору за цим позовом в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки питання про відшкодування шкоди позивачу, заподіяної ушкодженням здоров`я є предметом спору та наявність таких обставин згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем. Крім того, заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди підлягає оплаті судовим збором.

Окрім того, позивачем не наведено обставин, що слугували б підставою для звільнення його від справи судового збору, у частині відшкодування проведеного ним, замість відповідача, ремонту квартири у розмірі 26 000 грн.

Позивачу вказано на необхідність сплатити судовий збір вказано суму та реквізити.

При цьому в ухвалі визначено строк на усунення недоліків, а саме трьох днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху..

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху було направлено на поштову адресу позивача, вказаною у позовній заяві згідно супровідного листа від 27.10.2023 та повторно 30.11.2023.

Разом із тим, як вбачається із трекінгу поштового відправлення адресат поштову кореспонденцію не отримує. Так лист від 30.10.2023 із ухвалою суду перебуває у точці видачі із 12.12.2023, та перебуває там станом на 21.12.2023.

Слід констатувати що ухвалу про залишення позовної заяви без руху судом постановлено 27.10.2023 та направлено позивачу, окрім того повторно ухвалу направлено на адресу позивача 30.11.2023. Однак станом на 21.12.2023 недоліки вказані в ухвалі від 27.10.2023 позивачем не усунуто, позивач не проявляє інтересу до ініційованої ним справи.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії» зазначив, що заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які повязані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_4 проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 43 ЦПК України чітко визначає права та обов`язки сторін по справі, а у ст. 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, суд бере до уваги ту обставину, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі, на чому акцентувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 січня 2023 року по справі № 9901/278/21.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

В свою чергу вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком держави.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При вирішенні питання про повернення позивачеві його заяви, судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Також, вважаю за необхідне повідомити позивача, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 по відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я та зобов`язання відповідача вчинити певні дії,- вважати неподаною і повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош