Справа № 749/363/22
Номер провадження 2/749/15/23
"05" січня 2023 р. м.Сновськ
Щорський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого-судді Шаповал З.О.
секретаря Мирошниченко А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сновськ, цивільну справу №749/363/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас", про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Адвокат Пікулін Р.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «АВТО РОЛІДАС» про захист прав споживачів.
Позов обґрунтовано тим, що у січні 2022 року позивач вирішив придбати легковий автомобіль. З цією метою в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача. Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу місця проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 03.01.2022 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 травня 2022 року. Відповідно до пункту 2.1 договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною 273 273,01 грн., у тому числі ПДВ 45 545,50 грн., та сплачується відповідачем в безготівковій формі на поточний рахунок позивача в національній валюті України гривні. На виконання зазначеного договору позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 168 797,50 грн. у тому числі ПДВ та 13.02.2022 року сплатив другу частину у розмірі 104 475,51 грн. у тому числі ПДВ, а всього 273 273,01 грн.
Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з позивачем основний договір на належний відповідачу автомобіль до 31.05.2022, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 75 днів.
Крім того, транспортний засіб взагалі не належить ТОВ «АВТО РОЛІДАС», відповідач фактично зобов`язався надати послуги з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його та розмитнення. Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж транспортного засобу, а його метою було надання дилерських послуг, чим ввів в оману позивача.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 03.01.2022 між позивачем та та ТОВ «АВТО РОЛІДАС», стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 273 273,01 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 45 678,00 грн., пеню в розмірі 614 864,27 грн., всього 933 815,28 грн., а також моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою судді від 22.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 08.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від адвоката Пікуліна Р.М. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача не заперечував.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не подав.
Ухвалою суду від 05.01.2022 року вирішено провести заочний розгляд справи та винести заочне рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.
Згідно з п. 1.2 і 1.3 Договору сторони зобов`язуються до 31.05.2022 укласти договір купівлі-продажу (основний договір) зазначеного автомобіля. Сторона-1 гарантує, що на момент укладення Основного договору транспортний засіб буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким чином, передбаченим чинним законодавством.
Відповідно п. 1.5 Договору Сторона-1 здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження зі Стороною-2. Сторона-2 жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення Основного договору не має.
Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між Сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 10 018,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 273 273,01 грн., у тому числі ПДВ 45 545,50 грн., та сплачується Стороною-2 в безготівковій формі на поточний рахунок Сторони-1 в національній валюті України гривні згідно з офіційним курсом НБУ на дату виставлення рахунку.
Згідно з пунктами 2.3 та 2.5 Договору Сторона-2 сплачує в день підписання цього Договору Стороні-1 в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок Сторони-1 в розмірі 168 797,50 грн., у тому числі ПДВ 28 132,83 грн. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням.
В пунктах 4.1-4.3 Договору зазначено, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме з 03.01.2022 і діє до 31.05.2022 або до укладення Основного договору. Термін виконання цього Договору може бути продовжений за взаємною згодою Сторін за письмовим повідомленням від Сторони-1 до Сторони-2, у разі виникнення обставин, які Сторона не могла уникнути або подолати під час виконання зобов`язань або перешкод, що стали наслідком дій/обставин, що знаходяться поза контролем не виконуючої Сторони. Якщо Сторона-2 після отримання від Сторони-1 тексту даного Договору для його укладення здійснила оплату, зазначену в п. 2.3 Договору, вважається, що здійснення такої оплати є прийняттям Стороною-2 пропозиції укласти Договір та Сторона-2 вступила у договірні відносини зі Стороною-1.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 1 ст. 509 ЦК України дає визначення поняття зобов`язання, а саме, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Отже договір є правочином.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
З наведеної норми матеріального права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому.
Згідно ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч. 1 ст. 635 ЦК України).
Згідно з ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язується повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину, другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) вбачається, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності.
Пункт 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначає договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Оскільки за договором, укладеним між сторонами, ОСОБА_1 , виступав саме як споживач, правовідносини, що виникли, регулюються саме Законом України «Про захист прав споживачів».
Судом встановлено, що транспортний засіб ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не належав і до теперішнього часу не належить, право власності ТОВ «АВТО РОЛІДАС» на цей транспортний засіб, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору з боку ТОВ «АВТО РОЛІДАС».
Відповідно до пункту 4.1 Договору на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав.
У п. 1.5. Договору ТОВ «АВТО РОЛІДАС» вказало, що здійснило придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з позивачем, що не відповідає дійсності. Таким чином відповідач навмисно ввів позивача в оману, фактично заперечуючи наявність тієї обставини, що вказаний автомобіль не придбаний ТОВ «АВТО РОЛІДАС». Саме ця обставина суттєво вплинула на вчинення позивачем попереднього правочину, який, в іншому випадку, позивач не погодився б, та на повну оплату ціни транспортного засобу.
У свою чергу, ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не вчинило жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином.
У п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.
Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився би, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як наявність переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати та основні характеристики тестів або перевірок товару, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, для здійснення свідомого вибору.
Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків не шкоду споживача.
Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлює лише власним розсудом виконавця.
З аналізу пунктів 1.2, 2.1 та 2.3 попереднього Договору вбачається жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, в той час, як обов`язок відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку відповідачем взагалі не конкретизовані.
Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним.
Зважаючи на вищевикладене, попередній Договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами є недійсним через введення позивача в оману.
Судом встановлено, що станом на 31.05.2022 р. зобов`язання ТОВ «АВТО РОЛІДАС» щодо укладення основного договору та передання автомобіля не виконано.
Отже, сплачена позивачем сума коштів згідно п. 2.3. попереднього договору підлягає поверненню позивачу у повному обсязі.
Щодо стягнення пені та моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Така позиція відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 р. у справі № 587/823/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).
Правові наслідки визнання судом Договору недійсним передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Частиною 3 ст. 216 ЦК України визначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Частиною 2 статті 230 ЦК України передбачено особливі правові наслідки щодо вчинення правочину під впливом обману, зокрема визначено, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі, яку просить позивач в силу ст. ст. 23, 230, 1167 ЦК України, оскільки укладенням оскаржуваного договору позивачу дійсно були завдані душевні страждання, пов`язані з порушенням його майнових прав внаслідок обману з боку відповідача і внаслідок вини відповідача він позбавлений можливості отримати автомобіль на який він розраховував. Існуюча ситуація викликала у відповідача стан хвилювання, що є безперечним за викладених вище обставин.
Питання про стягнення відшкодування збитків у подвійному розмірі, що передбачено в ч.2 ст. 230 ЦК України, судом не вирішується, оскільки відповідної позовної вимоги не було заявлено позивачем тоді як суд не може вийти за межі позовних вимог.
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Тому ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не відповідає за не виконання інших цивільних обов`язків, встановлених договором або законом, наприклад щодо прострочення виконання грошового зобов`язання, щодо відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням (статті 620-625 ЦК України). Тому позовна вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення 45 678,00 грн збитків завданих внаслідок інфляційного знецінення коштів, суд зазначає наступне.
Аналіз змісту заявлених позивачем вимог у цій частині свідчить, що останні фактично за своєю правовою природою є вимогами про стягнення інфляційних витрат, позаяк обґрунтовуються знеціненням грошових коштів в сумі 273 273,01 грн сплачених за автомобіль внаслідок інфляційних процесів за певний період.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Тобто, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.
Таким чином, інфляційні нарахування, дійсно підлягають стягненню, що цілком відповідає висновку Верховного Суду України від 12 червня 2020 року у справі 906/775/17.
Проте, відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом у цій справі встановлено, що позивач сплатив відповідачу за автомобіль 03.01.2022 року 168 797,50 грн., (а.с.15), а 13.02.2022 року 104 475,51 грн. (а.с. 16). Зазначені кошти позивачу досі не були повернуті.
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
З огляду на те, що суд визнає договір недійсним з моменту його укладення з 03.01.2022 року, суд вважає, що саме з дати сплати позивачем коштів, його право порушено.
Під час перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат судом встановлено наступне.
Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.
При цьому слід мати на увазі, що індекс інфляції має нараховуватися в наступному місяці за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж.
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
Тобто, враховуючи викладене, інфляційні втрати необхідно нараховувати лише за умови існування заборгованості повний місяць.
Розрахунок інфляційних втрат за період з лютого 2022 року по серпень 2022 року здійснено позивачем на суму боргу у розмірі 273 273,01 грн. Інфляційні втрати за даний період, згідно розрахунку позивача, становлять 45 678,00 грн.
Зважаючи на вищевикладене, суд не погоджується із даним розрахунком, з огляду на наступне.
Враховуючи те, що інфляційні втрати необхідно нараховувати лише за умови існування заборгованості повний місяць та з наступного місяця за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж, в нашому випадку по сумі, що була сплачена 03.01.2022 року (168 797,50 грн.,) з лютого 2022 року, що в сумі становить 2 700,76 грн, а по сумі, що була сплачена 13.02.2022 року (104 475,51 грн) з березня 2022 року спільно з сумою, що була сплачена 03.01.2022 року (168 797,50 грн.), що за розрахунком суду становить 40 655,15 грн., що в сумі за лютий 2022 року становить 43 355, 91 грн (40 655,15 +2 700,76).
Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 43 355, 91 грн.
Щодо стягнення судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи ціну позову 938815,28 грн, 1 відсоток якої становить 9388,15 грн.
Беручи до уваги, що позов ОСОБА_1 (100%), якого було звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, містить одну вимогу немайнового характеру, яка задоволена повністю та одну вимогу майнового характеру, яка задоволена частково на 34,26 відсотка, судовий за вимогу немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 992,40 грн, а судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог, що в сумі становить 3216 грн, 38 коп., а решту судового збору в сумі 6 171,77 грн., необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України згідно з положенням.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає сторона відповідача клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляла, своїм право на відзив не скористалась, хоча таку можливість мала.
У даній справі позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано ордер та меморіальний ордер з якого вбачається, що позивач дійсно сплатив адвокату Пікуліну Р.М. за договором про надання правової допомоги №39 від 03.08.2022 року 5000 грн.
Оскільки позивач згідно зі статтею 81 ЦПК України довів надання йому вказаним адвокатом зазначених послуг, суд дійшов висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони, про зменшення таких витрат, у суду не має правових підстав за власною ініціативою зменшувати заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені та є пропорційними до предмета спору, а тому останні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, що в сумі становить 1713 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 509, 551, 258, 226, 525, 526, 527, 530, 615, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 4-7, 12, 13, 81, 141, 89, 263-265, 280-288, ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас", про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 273 273 (двісті сімдесят три двісті сімдесят три ) гривен 01 копійок, моральну шкоду в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок, та інфляційні витрати в сумі 43 355 (сорок три тисячі триста п`ятдесят п`ять) гривень 91 копійок, що в сумі становить 321 628 (триста двадцять одна тисяча шістсот двадцять вісім) 92 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС» в дохід держави судовий збір у розмірі, що в сумі становить 4208,78 грн (чотири тисячі двісті вісім ) гривень 78 копійок.
Судовий збір в сумі 6 171,77 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.

Суддя З.О.Шаповал