печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Гаманюк О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання об`єктом спільної сумісної власності

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в жовтні 2019р. звернулась до суду із позовною заявою про визнання особистою приватною власністю автомобіля, в якій просила визнати право особистої приватної власності ОСОБА_3 на автомобіль «Porshe Cayenne», двигун НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у грудні 2013 року було досягнуто домовленості із родиною ОСОБА_5 , які володіли на той момент автомобілем «Porshe Cayenne», двигун НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , про придбання цього автомобіля у якості подарунка ОСОБА_3 . Автомобіль, ключі та свідоцтво про право власності на транспортний засіб, оформлений на ОСОБА_5 , ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 та користувалась ним без реєстрації права власності, у якості подарунка, а реєстрація права власності відбулась 18.02.2014 року. Під час реєстрації автомобіля за позивачем була присутня уповноважена особа власника, і позивач отримала на своє ім`я правовстановлюючий документ НОМЕР_3 . За твердженням позивача 24.01.2015 року ОСОБА_7 за вимогою ОСОБА_4 забрав автомобіль зі стоянки, де його напередодні залишила ОСОБА_3 . Автомобіль був переданий ОСОБА_4 , який його вивіз в невідомому напрямку. 25.01.2015 року ОСОБА_3 звернулась до міліції з заявою про викрадення автомобіля, а 29.01.2015 року ОСОБА_4 давав пояснення працівникам міліції щодо обставин викрадення автомобіля, зазначивши, що між сторонами було досягнуто домовленості про розподіл майна, де автомобіль передається у власність ОСОБА_4 , а квартира у м. Прилуки залишається у ОСОБА_3 23 лютого 2015 року було виготовлено завідомо підроблену довідку-рахунок Серії ААЕ № 004438 на підтвердження вчинення договору купівлі-продажу автомобіля марки «PorsheCayenne», до «Журналу обліку надходження та реалізації або передачі для реалізації транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, виданих довідок-рахунків, актів прийняття передачі біржових угод і номерних знаків для разових поїздок» був внесений неправдивий запис про продаж зазначеного автомобіля ОСОБА_3 .Рішенням Печерського районного суду м. Києва, залишеним в силі Постановою апеляційного суду м. Києва від 01.02.2016 року у справі № 757/28389/15-ц, в тому числі після перегляду у Верховному суді, що підтверджується постановою від 29.01.2020 року, договір з відчуження вказаного транспортного засобу, що посвідчений довідкою-рахунком Серії ААЕ № 004438 від 23.02.2015 року, визнаний недійсним, а автомобіль витребувано на користь ОСОБА_3 . Рішення суду станом на момент розгляду даної справи не виконано, автомобіль перебуває у розшуку, а фактично знаходиться у ОСОБА_4 , що він визнає. Також позивачка підтвердила, що реєстрація права власності за нею не здійснена, а автомобіль досі рахується зареєстрованим за іншою особою - ОСОБА_8 . Без автомобіля вона не має змоги здійснити реєстрацію транспортного засобу на своє ім`я, а відповідач оскаржує її право, тримаючи автомобіль у себе. Також позивачка зазначає, що підставою для визнання за нею особистою власністю спірного автомобіля є те, що він був придбаний саме в якості подарунка, що підтверджується показами допитаних свідків ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні, які не спростовані відповідачем ОСОБА_4 . Сам відповідач ОСОБА_4 та його водій ОСОБА_7 під час допиту правоохоронцями визнавали, що спірний автомобіль був їй подарований, що підтверджується протоколами допиту від 03.09.2015 року та 01.02.2016 року відповідно. В судовому засіданні позивачка. Представник позивача позов підтримали, просили задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували , надали відзив, просили відмовити. ОСОБА_3 надала заперечення, в яких заявила про сплив строку позовної давності, враховуючи, що вимоги про поділ майна подружжя розглядались з травня 2015 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області. Вказувала, що 29.01.2015 року ОСОБА_4 знав про наявні суперечки щодо спірного автомобіля із ОСОБА_3 . А тому саме в цей момент був добре усвідомлений, що його права на спірний автомобіль не визнаються та оспорюються, адже з цього приводу він надавав пояснення працівникам міліції, зазначаючи та визнаючи вже тоді, що спір вже був наявний. Також посилається, що матеріали цивільної справи 757/28389/15-ц містять низку пояснень представника ОСОБА_4 , а також протокол судового засідання з допитом самого ОСОБА_4 , в якому він так само визнає факт наявного з 2015 року спору щодо спірного автомобіля. Заперечуючи проти доводів щодо спільності майнового режиму спірного автомобіля, посилаючись на вимоги ст. 719 ЦК України, вказує, що сам по собі факт відсутності письмового договору дарування не свідчить про його недійсність, в той час як свідки та сторони, в тому числі і сам ОСОБА_4 спочатку визнавали вказаний автомобіль подарунком ОСОБА_3 , на що вказує протокол допиту від 03.09.2015 року, а думка ОСОБА_4 змінилась тільки після виникнення суперечок під час розлучення. А також зазначає, що оскільки ще до офіційної реєстрації їй ОСОБА_4 передав ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, оформленого на той час на іншу особу, та сам автомобіль, який вона прийняла та ним користувалась, вона прийняла дар. А також вказує, що публічно та неодноразово ОСОБА_4 у присутності інших осіб визнавав факт того, що придбаний спірний автомобіль був у якості подарунка. Також зазначає, що у вимогах про визнання за ОСОБА_4 права власності на ? на спірний автомобіль було відмовлено рішеннями судів у справі № 742/1760/15-ц. 16.11.2023р. представник позивача написала заяву про розгляд в відсутність.

Представник відповідача надав відзив, а також зустрічну позовну заяву, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності 1/2 автомобіля марки «Porshe Cayenne», двигун НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .В обґрунтування посилався на те, що з 15.10.2004 року по 24.03.2015 року сторони перебували у шлюбі. 18.02.2014 року спірний автомобіль було придбано сторонами в спільну сумісну власність. Посилаючись на судові рішення у справі № 757/28389/15-ц вважає, що ним не пропущені строки позовної давності для звернення з даним позовом. У своєму відзиві на первісний позов ОСОБА_3 зазначає, що судом вже розглядався тотожний позов у справі № 757/28389/15-ц, а тому у задоволенні цього позову має бути відмовлено. Також, посилаючись на вимоги ст.ст. 208, 719 ЦК України ОСОБА_4 вказує, що спірний автомобіль не був подарований, оскільки не було укладено письмового договору дарування, а дата реєстрації транспортного засобу не співпадає з датою дня народження ОСОБА_3 . Вважає, що оскільки автомобіль був придбаний у шлюбі, він є спільною власністю подружжя. 16.11.2023р. представник відповідача написала заяву про розгляд в відсутність.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 5.02.2020р. відкрито провадження в порядку загального.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 8.04.2020р. прийнято до розгляду зустрічний позов.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15.10.2020р. призначено до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, прийшов до слідуючого.

Суд встановив.

15.10.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Спірний автомобіль «Porshe Cayenne», двигун НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ,зареєстрований на ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18.02.2014 року .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (стаття 89 ЦПК України).

ОСОБА_3 стверджувала щодо необхідності визнання автомобіля її особистою власністю, оскільки він був отриманій нею в дар від чоловіка на день народження і тому не може відноситися до спільної власності подружжя.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу.

Отже, зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі №372/504/17-ц).

Посилання ОСОБА_3 на те, що автомобіль є її особистою власністю, оскільки було подаровано відповідачем на день народження, що підтверджує відповідними показами свідків, Суд вважає необгрунтованими, оскільки дані твердження свідків ОСОБА_9 ОСОБА_12 , не є належними та допустимими доказами щодо підтвердження отримання в дар автомобіля від ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 , спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль отриманий нею в дар саме за особисті кошти відповідача , а не за спільні кошти подружжя.

Дана позиція суду узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 21.06.23р. у справі № 21.06.2023р.

Тому суд приходить до висновку , що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову , судом встановлено.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статі 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача по зустрічному позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

ОСОБА_4 в 2015р. заявлялись позовні вимоги про визнання за ним права власності на ? частину спірного автомобіля «Porshe Cayenne», двигун НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , які були предметом розгляду у справі № 742/1760/15-ц, в задоволенні яких суд відмовив. В цій частині ОСОБА_4 рішення суду у справі № 742/1760/15-ц не оскаржував, заявляючи тотожні позовні вимоги в даній справі.

24.03.2017р. ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя (справа №757/17030/17) . Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 7.10.2019р. за заявою ОСОБА_4 позов залишено без розгляду.

Сторонами визнається той факт, що судами розглядалась справа № 757/28389/15-ц за позовом ОСОБА_3 , предметом якого були вимоги з оскарження незаконної угоди з відчуження майна та витребування майна на користь законного власника, визнання особистої власності . Постановою апеляційного суду м.Києва від 01.02.2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль відмовлено.

Посилаючись на судові рішення у справі № 757/28389/15-ц ОСОБА_4 вважає, що ним не пропущені строки позовної давності для звернення з даним зустрічним позовом, який подано до суду 20.03.2020р.

Судом встановлено , що між сторонами існує спір щодо автомобіля з 2015р.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Відповідно до ст.. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне, Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006р. вказав про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) зазначено, що «Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України)».

«Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону».

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) та від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306 цс 18).

У п. 7.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 зазначено Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Виходячи з наведених норм закону та враховуючи надані докази , суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 було пропущено строк позовної давності для пред`явлення вимог щодо визнання права власності на 1/2 частини автомобіля. При розгляді справи № 757/28389/15-ц ОСОБА_4 не був позбавлений права подачі зустрічного позову, а залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. .

Аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку , що автомобіль є спільною власністю подружжя , встановлено наявність порушеного права ОСОБА_4 , на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність зустрічних позовних вимог. Суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем за зустрічним позовом та зроблено заяву іншою стороною у справі.

Відповідно до ст..141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позовах , судові витрати сторонам не відшкодовуються.

Керуючись ст.. 16,267 ЦК України, ст..60-71 СК України, ст.ст.12,13,77,79, 81,263,264,354, ЦПК України,суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю майна .

Відмовити в зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання об`єктом спільної сумісної власності.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту до Київського апеляційного суду .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

позивач: ОСОБА_3 : АДРЕСА_1

відповідач: ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 ,

Дата складаня повного тексту рішення 22.12.2023р.

Суддя Т.В. Остапчук