Номер провадження: 22-ц/813/6181/23
Справа № 495/86/23
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прищепи Олександра Анатолійовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, який уточнював, до ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивований тим, що 12 лютого 2021 року згідно наказу №60-к позивача звільнено за власним бажанням з посади змінного механіка ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт». На час звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з січня 2020 року по січень 2021 року у розмірі 154 179,63 грн. Згідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року по справі №495/538/21 з відповідача на користь позивача стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 104 739,43 грн. Відповідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 року по справі №495/3300/21 з відповідача на користь позивача стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 49 440,20 грн. Загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вказаними судовими наказами становить 154 179,63 грн. Станом на теперішній час зазначені вище судові накази перебувають на виконанні у Білгород-Дністровському відділі Державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зупинені у зв`язку з тим, що ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно довідки ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» середньоденний заробіток після отримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становить 460,64 грн. Позивач вказав, що зазначені обставини також встановлені в рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі № 495/28/22, згідно якого з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складав суму у розмірі 95 171,44 грн. Вказане рішення набрало законної сили та знаходиться на примусовому виконанні у Білгород-Дністровському відділі Державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проте зупинено у зв`язку з тим, що ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищезазначене, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 17.04.2023 року у розмірі 143 403,12 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Прищепа Олександр Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

Будучи в розумінні статей 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 05.12.2023 року на 14-00 г., представник відповідача ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про відкладення судового засідання не клопотав.

Присутній в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Прищепа О.А. не заперечував проти розгляду поданої апеляційної скарги без присутності в судовому засіданні представника відповідача ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт».

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 фактично, після реалізації свого права на звернення до суду та отримання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22, вимагає стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за новий період, який самостійно розрахував, а не одержав повідомлення на належні його виплати від відповідача. Тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованими, безпідставними, такими, які не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- наказом № 60-к від 12.02.2021 року Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» позивача ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням з посади змінного механіка;

- відповідно до Довідки № 107 від 16.02.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», заборгованість відповідача перед позивачем ОСОБА_1 по заробітній платі за період з лютого 2020 року по 12.02.2021 року становить 154 179,63 грн.;

- відповідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року по справі №495/538/21 та судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 року по справі №495/3300/21 з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто невиплачену заробітну плату у розмірі 154179,63 грн.;

- станом на теперішній час зазначені вище судові накази перебувають на виконанні у Білгород-Дністровському відділі Державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зупинені у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження»;

- заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22 з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складає суму у розмірі 95 171,44 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 101,71 грн.;

- станом на теперішній час у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з виконання зазначеного вище рішення суду та зупинено у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п. 12 ч. 1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України.

Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

У справі, яка переглядається, установлено, що трудовий спір між позивачем і відповідачем вирішено заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі № 495/28/22, яким з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складає суму у розмірі 95 171,44 грн. Рішення суду набрало чинності.

У зв`язку з тим, що рішення суду не виконано і перебуває на примусовому виконанні, а виконавче провадження зупинено у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року.

Тобто у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, йдеться про період стягнення затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням суду по справі № 495/28/22, яке вступило в законну силу, але фактично боржником (роботодавцем) не виконано.

Відмовляючи у позові, суд зазначив, що позивач фактично просить повторно стягнути середній заробіток за весь час розрахунку при звільненні за новий період, який самостійно розрахував, а не одержав повідомлення на належні його виплати від відповідача після ухвалення заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22. Також суд вказав, що позивач звернувся до суду поза межами встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку.

Слід зазначити, що 19.07.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», відповідно до якого до статей 116, 117, 233, 234 КЗпП України були внесені зміни, зокрема щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та щодо обмеження строків звернення працівника до суду з відповідними вимогами до роботодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у відповідності до внесених змін, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно ст. 233 КЗпП України у відповідності до внесених змін працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У справі, яка переглядається, на час виникнення між сторонами справи спірних правовідносин щодо не виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України 12.02.2021 року, не було часових законодавчих обмежень, як щодо звернення до суду з позовом, так і в частині періоду стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 234 КЗПП України, до якої цим же Законом України були внесені відповідні зміни, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як вже зазначалося, позивач у січні 2022 року звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.02.2022 року по 31.12.2022 року включно.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі № 495/28/22 з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складає суму у розмірі 95 171,44 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 101,71 грн.

Як вже зазначалося, рішення суду не було ані переглянуто у передбаченому законом порядку, ані виконано у примусовому порядку, і роботодавець продовжив порушення прав працівника щодо виплати йому заробітної плати при звільненні вже у новому періоді - після 01.01.2022 року (який не охоплювався заочним рішенням про стягнення середнього заробітку при звільненні у справі № 495/28/22), а з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України, яким були внесені зміни до КЗпП України як щодо звернення до суду з позовом, так і в частині періоду стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Враховуючи, що позивач у справі, яка переглядається, звернувся до суду з позовом 31.12.2022 року (зареєстровано судом 04.01.2023 року), колегія суддів вважає за можливе захистити права працівника, щодо якого тривалий час продовжуються порушення його права на отримання належних йому сум при звільненні, і що пропущений працівником строк звернення до суду (2,5 місяці) є не суттєвим пропорційно тривалості того строку, протягом якого порушується право працівника на заробітну плату (більше 2-х років), яку він не може отримати навіть в порядку примусового виконання судових рішень внаслідок наявності законодавчого обмеження на здійснення виконавчого провадження через включення Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто обмеження на рівні національного законодавства в одному випадку унеможливлюють примусове виконання рішення суду, яким були захищені права працівника щодо стягнення на користь працівника заробітної плати під час роботи та належних йому сум при звільненні і середнього заробітку за час затримки розрахунку, а в іншому випадку обмежують строк на судовий захист щодо триваючого порушення права працівника на заробітну плату, яка не виплачується йому роботодавцем і не стягується органами виконавчої служби протягом тривалого часу, а також обмежують період стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, який до того не був обмежений періодом стягнення та строком захисту права.

Не заперечуючи право держави встановлювати певні обмеження щодо звернення до суду та періоду стягнення невиплаченого заробітку на рівні національного законодавства, колегія суддів разом з тим виходить з дотримання балансу прав та інтересів сторін з огляду на встановлені обставини даної конкретної справи та поновлює позивачу строк звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що звернення позивача до суду в межах даної справи відбулось під час зміненої редакції ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно якої у відповідності до внесених змін, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Слід зазначити, що відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, крім частини четвертої статті 13 та статті 15 цього Закону, які втрачають чинність з моменту завершення відшкодування працівникам та роботодавцям грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року з урахуванням вимог про обмеження строку стягнення 6-ти місячним терміном у розмірі 55 552,56 грн. (430,64 середньоденний заробіток *129 робочих днів в межах 6-ти місяців). В решті вимог слід відмовити.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга задоволена частково щодо розміру суми стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання позову до суду і за подання апеляційної скарги сплачений судовий збір у загальному розмірі 3 259, 54 грн. (1106,74 + 1616 + 536,80), внаслідок чого з відповідача на користь апелянта слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги у розмірі 1 629 грн. 77 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прищепи Олександра Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року у розмірі 55 552 грн. 56 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 629 грн. 77 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 26.12.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова