Ухвала

27 січня 2023 року

м. Київ

справа № 499/275/17

провадження № 61-1105ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Широкий лан» про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Селянського (Фермерського) господарства «Широкий Лан» (далі - СФГ «Широкий Лан») про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що протягом 2012-2015 років до нього звертався ОСОБА_2 , який виконував обов`язки голови СФГ «Широкий Лан», з проханням надати йому в борг для розвитку підприємства грошові кошти і матеріальні цінності (дизельне пальне, посівний матеріал, мінеральні добрива) та зобов`язався повертати грошові кошти в кінці року після збору врожаю. За досягнутою домовленістю, борг мав повертатися грошовими коштами, еквівалентно до долару США, із нарахуванням процентів у розмірі 4 % на суму заборгованості щомісяця.

У 2012 році ОСОБА_2 взято у борг 27 573 дол. США та в кінці 2012 року повернуто 9 084,00 дол. США; у 2013 році отримано у борг матеріалів та грошових коштів на загальну суму 82 934,00 дол. США і в грудні 2013 року повернуто частину грошових коштів у розмірі 34 193,00 дол. США; борг, який залишився за 2012 рік не повернуто; у 2014 році відповідачу надано у борг грошові кошти у розмірі 63 142,00 дол. США, з яких в кінці року повернуто 27 695,00 дол. США; у 2015 році взято у борг 9 884,00 дол. США та в липні 2015 року цей борг повернуто.

При зустрічах йому було обіцяно повернути залишки боргу при збиранні врожаю за 2015 рік. Наприкінці 2015 року борг не повернутий, а навесні 2016 року відповідач надав лист-зобов`язання про погашення заборгованості до кінця 2016 року зі сплатою відсотків.

Станом на 21 квітня 2017 року борг не повернутий, зобов`язання не виконано, на телефонні дзвінки ОСОБА_2 не відповідає. Водночас, йому стало відомо, що протягом цих років відповідачем була придбана сільськогосподарська техніка.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути з СФГ «Широкий Лан» на свою користь суму боргу у розмірі 404 717,00 дол. США, що еквівалентно 11 004 255,00 грн.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 13 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з СФГ «Широкий Лан» на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 240 291,60 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_2 відповідно до рішення від 17 червня 2011 року № 3 СФГ «Широкий Лан» виконував обов`язки голови господарства, обмеження повноважень не мав. Протягом 2012-2015 років позивач передавав, а відповідач приймав у борг грошові кошти та матеріальні цінності на умовах строковості та повернення цих коштів і цінностей. Між ОСОБА_1 та СФГ «Широкий Лан» підписаний акт щодо грошових взаємовідносин сторін, за змістом якого відповідач за користування грошовими коштами та матеріальними цінностями зобов`язався сплачувати 4 % щомісяця від суми заборгованості, водночас, отримані у борг матеріальні цінності (дизельне пальне, мінеральні добрива, посівний матеріал) зобов`язався повернути у грошовому еквіваленті не пізніше 31 грудня 2016 року. Виникла заборгованість на загальну суму 101 958,00 дол. США на підставі статті 1053 ЦК України замінена позиковими зобов`язаннями на цю суму, де акт щодо грошових взаємовідносин сторін є борговим документом. Сторони узгодили розмір процентів 4 % щомісячно від суми заборгованості. Суди в порядку перевірки наданого позивачем розрахунку заборгованості з урахуванням процентів визначили, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 240 291,60 дол. США.

19 січня 2023 року СФГ «Широкий Лан» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18.

Щодо доводів заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд, виходив із того, що апеляційний суд не дослідив оспорюваний договір оренди землі, як самостійний правовстановлюючий договір, укладений під час дії попереднього чинного договору між тими самими сторонами та доводів позивача про наявність правових підстав для визнання його недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Тож, зазначена постанова не є релевантною до правовідносин, що виникли у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу. Крім того, Верховний Суд у справі № 609/67/18 не ухвалював рішення щодо суті спору, а направив зазначену справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Широкий лан» про стягнення боргу повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак