Справа №461/4997/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2023 року Галицький районний суд м. Львова
у складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання недійсним договору іпотеки та додаткової угоди до договору безпроцентної позики, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору іпотеки від 26.03.2019 та Додаткової угоди №1 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019.
26.03.2020 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019, згідно якої вони продовжили строк позики до 31.08.2020, виклавши 11.2.2 Договору в наступній редакції: «Позика надається Позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів Позичальником, згідно п.2.1 Договору, і діє до «31» серпня 2020 року». Відповідно до п.2 Додаткової угоди №1 від 26.03.2020 інші умови Договору не змінені та не обумовлені даною Додатковою угодою, залишаються без змін.
В подальшому, їй стало відомо, що в додаткову угоду без її відома було внесено текст (додруковано слова): «30.08.2019 р. позичальником отримано всю суму позики готівкою». Додаткову угоду з таким текстом вона не підписувала. Вказаний запис відрізняється від іншого друкованого тексту як стилістично, так і по змісту. Зокрема, у договорі позики та додатковій угоді в тексті слово «Позичальник» вказується з великої літери, в той час як в дописаному тексті «позичальник» записано з маленької; усі дати в текстах закінчуються повним словом «року», в той час, як дата допису (30.08.2019) закінчується скороченням - «р.»; текст «30.08.2019 р. позичальником отримано всю суму готівкою, тому: » дописано після двох крапок у вільному місці перед пунктом 1, який починається з абзацу. Дописаний текст закінчується двокрапкою, хоча починається перед двокрапкою. З огляду на викладене, позивач вважає, що вищевказаний запис про отримання суми позики готівкою, внесено до тексту Додаткової угоди вже після її підписання сторонами.
Окрім того, з тексту додаткової угоди вбачається, що сторони не змінювали п.2.1 Договору позики від 26.03.2019, в якому сторони визначили, що надання грошових коштів відбувається виключно шляхом їх перерахування на поточний рахунок Позичальника.
Таким чином, позивачка ОСОБА_3 вважає, що додаткова угода є недійсною, оскільки на її укладення з наявним у копії змістом не було волевиявлення позичальника. А з огляду на те, що коштів вона так і не отримала, то недійсним є і договір іпотеки.
В судовому засіданні представник позивачки позов повністю підтримав та додатково пояснив, що за відсутності оригіналу оспорюваної Додаткової угоди №1 від 26 березня 2020 неможливо встановити її справжність, що суттєво впливає на встановлення об`єктивних обставин справи та правовідносин сторін. У позивачки ОСОБА_5 відсутній оригінальний примірник додаткової угоди. З її слів йому відомо, що остання дійсно була неодноразово у нотаріуса підписувала різні документи, зокрема і оспорювану угоду, додаткові угоди №1 та №2 до договору іпотеки, проте не забирала їх з собою, все залишилось у нотаріуса. У зв`язку з цим просив суд витребувати оригінал додаткової угоди та призначити судово-технічну експертизу на предмет внесення змін у текст означеного договору.
Представник відповідача проти позову заперечив, покликаючись на те, що позивачка підписала оспорювану додаткову угоду №1 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2020 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання згоди по всіх істотних умовах додаткової угоди, а також свідчить про виконання позикодавцем обов`язку щодо передачі грошових коштів в сумі 3 240 000 грн. в борг позичальниці саме 31.08.2019 року і про згоду позичальника повернути борг у встановлений в розписці строк.
Окрім того, вважає, що оскільки додаткові угоди до договору іпотеки від 26.03.2019 року: № 1 від 02.04.2020 року та № 2 від 08.10.2020 року посвідчені нотаріально у присутності ОСОБА_3 , яка власноручно їх підписала, слід стверджувати, що позивачка повністю усвідомлювала їх зміст та наслідки, а також те, що вони укладені на підставі додаткової угоди № 1 від 26.03.2020 року, у якій підтверджено, що вона отримала всю суму позики готівкою саме 30.08.2019 року. Нотаріус цей факт перевірив та засвідчив копії укладених угод.
В задоволенні позову просить відмовити, оскільки доводи ОСОБА_5 є надуманими, жодних доказів на підтвердження безгрошовості оспорюваної додаткової угоди №1 та договору іпотеки не надано.
Щодо оригіналу додаткової угоди, то пояснив, що така у ОСОБА_4 відсутня; останній не пригадує, де саме знаходиться цей документ.
Суд, розглянувши доводи сторін, з`ясувавши обставини справи та надані докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За умовами п.2.1 Договору передбачено, що позика надається у безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника, на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів до 26.03.2020 року (п.2.2 Договору).
З метою забезпечення повного виконання Договору безпроцентної позики грошових коштів від 26.03.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки від 26.03.2019 року, за умовами якого ОСОБА_3 (Іпотекодавець) передала ОСОБА_4 (Іпотекодержателю) в іпотеку житлову квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,2 кв.м.
Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстровано в реєстрі за №511.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, договір позики є реальним, одностороннім, відплатим або безоплатним договором. Це значить, що він набуває чинності тільки після передачі майна, всі обов`язки покладені лише на позичальника і у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним так і безоплатним. Предметом договору позики є речі, визначені родовими ознаками та грошові кошти.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів визначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, якою передбачено, що у випадку, якщо відповідно до акта цивільного законодавства, для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Судом встановлено, що п.2.1 Договору безпроцентної позики від 26.03.2019 не виконано у передбачений спосіб, зокрема, безготівковий порядок надання позики шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника.
Сторони не оспорюють цього факту і докази щодо таких обставин відсутні.
Предметом даного спору є Додаткова угода №1 від 26.03.2020 року до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019, укладена у простій письмовій формі, копію якої приєднано до справи.
Зі змісту копії означеного документу вбачається, що сторони продовжили строк позики до 31.08.2020, виклавши п.2.2 Договору в наступній редакції: «Позика надається Позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів Позичальником, згідно п.2.1 Договору і діє до «31» серпня 2020 року».
Відповідно до п.2 Додаткової угоди №1 від 26.03.2020 інші умови Договору, не змінені та не обумовлені даною Додатковою угодою, залишаються без змін.
Окрім вказаного, у Додатковій угоді від 26.03.2020 міститься також наступний текст: «30.08.2019 р. позичальником отримано всю суму позики готівкою».
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Водночас, ОСОБА_3 заперечує та не визнає факту підписання додаткової угоди №1 із зазначенням у ній вказаного тексту.
Оригінал Додаткової угоди №1 у матеріалах справи відсутній.
За клопотанням сторони позивача, судом вживались заходи щодо витребування від відповідача зазначеної угоди, однак відповідачем такі докази суду не надано.
Суд вважає, що оскільки позивач стверджує про неукладення спірної Додаткової угоди та відсутність у неї оригіналу примірника такої угоди, то саме на відповідача покладається обов`язок представити докази на підтвердження укладення цієї угоди.
При цьому, суд виходить із норми ч.4 ст.81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події, а у разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
Відповідно до положень пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Стороною позивача заявлялось клопотання про призначення у справі судово-технічної експертизи на предмет внесення у текст Додаткової угоди №1 від 26.03.2020 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019 змін, зокрема, тексту: «30.08.2019р. позичальником отримано всю суму позики готівкою».
З метою встановлення наявності конкретного тексту в оригіналі оспорюваної додаткової угоди, стороною позивача заявлялося клопотання про витребування доказів, яке задоволено судом та прийнято ухвалу про витребування у відповідача оригіналу оспорюваної додаткової угоди, однак, представник відповідача не надав суду цього документу, зазначивши, що примірник угоди втрачено, відтак відсутній у ОСОБА_4 .
Представник позивача щодо наявності оригіналу документу у ОСОБА_3 пояснив, що зі слів довірителя йому відомо, що остання дійсно була неодноразово у нотаріуса, підписувала різні документи, зокрема, і оспорювану додаткову угоду, проте не забирала їх з собою, все залишилось у нотаріуса.
Суд оглядав матеріали цивільної справи №461/6248/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, однак в цій справі відсутній оригінал додаткової угоди №1; лише наявні нотаріально засвідчені її копії, які зберігаються у нотаріуса Василюка В.М.
За таких обставин, у зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналу додаткової угоди та відсутністю такої у позивача, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач не спростував доводів сторони позивача про неукладення додаткової угоди №1 від 26 березня 2020 в редакції, яка міститься в копії оспорюваної угоди.
Аналогічного висновку за подібних обставин дійшов ВС у постанові від 25 жовтня 2023 у справі № 385/1290/21.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема його зміст не повинен суперечити цивільному законодавству. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ці умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З огляду на те, що позивачка ОСОБА_3 заперечує отримання суми позики та підписання додаткової угоди №1 із оспорюваним текстом: «30.08.2019 позичальником отримано всю суму позики готівкою», а відповідачем ці обставини не спростовані, то такий правочин суперечить цивільному законодавству в частині істотних його умов та суперечить волевиявленню учасника угоди.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою може бути забезпечено виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути у майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
З огляду на викладене на момент підписання сторонами договору іпотеки договір позики, в забезпечення якого укладався спірний договір, за своєю правовою природою необхідно оцінити як неукладений. Неукладений правочин не породжує будь-яких зобов`язань щодо його виконання оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання.
Жодних належних та допустимих доказів виконання п.2.1 Договору безпроцентної позики від 26.03.2019 суду не надано.
З огляду на викладене, враховуючи, що договір позики, в забезпечення виконання якого майно передано в іпотеку фактично є неукладений, необхідно дійти до висновку, що договір іпотеки суперечить вимогам цивільного законодавства щодо застави майна.
Виходячи із встановлених обставин справи, сам факт укладення договору іпотеки та подальша пролонгація його дії сторонами, на думку суду, не свідчить про отримання позивачкою грошових коштів.
В іншому випадку, не було змісту прописувати в оспорюваній Додатковій угоді №1 факт отримання позичальником ОСОБА_3 всієї суми позики готівкою 30.08.2019, при тому, що договори позики і іпотеки укладені 26.03.2019.
Слід також врахувати, що на час укладення правочинів, між сторонами були тривалі дружні та довірливі відносини, пов`язані із веденням бізнесу; сторони мали різні взаємні грошові зобов`язання та домовленості, відтак, не можна вважати, що в цій ситуації позивачка ОСОБА_3 , захищаючи свої права, діє недобросовісно.
Разом з тим, розглядаючи справу про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, суд прийшов до висновку, що сам факт укладення означених правочинів та додаткових угод №1 та №2 свідчить про отримання позивачкою грошових коштів.
При цьому, слід звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які зроблені в постанові від 01.09.2020 у справі №907/29/19, в пункті п.7.10 якої зазначено, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі це юридичні факти, тобто, життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків.
Натомість правова оцінка це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема у висновках, зроблених з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною чи неправомірною, чи додержано стороною вимог закону, тощо.
Тобто, визначаючи ознаки преюдиції, Верховний Суд чітко зазначає, що висновок про правомірність або неправомірність поведінки особи у спірних правовідносинах є правовою оцінкою, а не життєвою обставиною.
В цій справі життєвою обставиною є факт підписання між сторонами договору позики та договору іпотеки в один день.
Разом з цим , цей факт має оцінюватись одночасно з тим, що сторони не заперечують, що в день підписання договору іпотеки грошові кошти на виконання умов договору позики не передавались.
Відтак, необхідно дійти до висновку, що оцінка факту підписання договору іпотеки позивачкою як такого, не свідчить про суперечність її дій та недобросовісність поведінки, а також не містить в собі ознак преюдиції.
Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також достатність та взаємний зв`язщок у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15,15,203,215,638,640,1046,1051 ЦК України, ст.3 Закону України «Про іпотеку», суд
Визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 26.03.2020 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019.
Визнати недійсним Договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований за №511.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2147,2 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у сумі 536,8 грн.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 грудня 2023.

Суддя І.Р. Волоско