Справа № 454/4820/21 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/736/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.,

суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника апелянтів - адвоката Матвійчук Г.М., представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Матвійчук Г.М. на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є власником будинку, який отримав на підстав договору дарування від своєї мами ОСОБА_6 .

Відповідачі зверталися до суду з позовом, в якому оскаржували правовстановлюючі документи, на підставі яких його мати ОСОБА_6 успадкувала спірний житловий будинок та просили визнати за ними право власності на це нерухоме майно. Даний позов було відхилено.

На території подвір`я знаходиться старий батьківський будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані відповідачі, які є дружиною і дочкою його брата ОСОБА_7 та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, останні фактично вони проживають в належному йому будинку АДРЕСА_2 , який належав її покійній матері.

Відповідачі не є членами його сім`ї та він позбавлений змоги здійснювати своє право власності на належний йому житловий будинок.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 302 (триста дві)грн. 67коп. судового збору та 333 (триста тридцять три)грн. 33коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 302 (триста дві)грн. 67коп. судового збору та 333 (триста тридцять три)грн. 33коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 302 (триста дві)грн. 67коп. судового збору та 333 (триста тридцять три)грн. 33коп. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Матвійчук Г.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що судом не вірно визначено характер спірних правовідносин, які не є правовідносинами із захисту права власності, а виключно правовідносинами, що виникають із житлового законодавства, яке регулює право особи на житло. Також звертає увагу на те, що судом не з`ясовано, що ні позивач, ні члени його сім`ї (дружина і донька тривалий час проживають за кордоном в Іспанії) жодного дня не проживали у спірному будинку.

Вважає, що з огляду на те, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі порушили його право власності проживанням у спірному будинку, суд повинен був встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права та свободи позивача і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянтів - адвоката Матвійчук Г.М. на підтримання апеляційної скарги, представника позивачів - ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що

позивач набув право власності на житловий будинок на законних підставах, відповідачі спільним побутом з позивачем не пов`язані, не є членами його сім`ї, мають зареєстроване місце проживання, однак не проживають там, а проживають в належному позивачу будинку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в 2012 р. позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, який було залишено без розгляду, в зв`язку з тим, що відповідачі подали зустрічний позов до нього і його мами ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання незаконними правовстановлюючих документів, витребування майна та рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04.07.2012р. відмовлено відповідачам в задоволенні позову.

Дане рішення будо оскаржено останніми та Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2017р. вказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 07.10.2019р. касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

29.11.2013р. за відповідачами на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 25.09.2013р. зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

18.11.2021р. з Державного реєстру речових виключено прав запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ними на будинок АДРЕСА_2 та відновлено попередній запис про реєстрацію права власності на цей житловий будинок за позивачем ОСОБА_5 .

Зазначені обставини встановлено з витягів 18.11.2021р.

23 листопада 2021р. позивачем складено вимогу на ім`я відповідачів про усунення йому перешкод в користуванні належним йому будинком та виселення останніх з цього житла до 23.12.2021р.

Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей150,156 Житлового кодексу України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно із вимогами ст. ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як беззаперечно вбачається із матеріалів справи, відповідачі проживали у спірному житловому будинку з дозволу попередньої власниці будинку ОСОБА_9 як члени сім`ї брата позивача ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та набули право користуванням чужим майном, таке право відповідачів за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі.

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Колегія суддів найперше виходить з того, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником такою власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Належні та допустимі докази, які би поза будь-яким сумнівом свідчили про набуття права користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спірним будинком з 2007 року, тобто після смерті ОСОБА_7 на підставі норм ЦК України як член сім`ї власника (колишнього) в матеріалах справи відсутні, а посилання на те, що відповідачі проживають з дозволу попередньої власниці будинку ОСОБА_9 , не заслуговують на увагу, оскільки остання померла, а будинок за договором дарування від 21.02.2012 року перейшов у власність позивача ОСОБА_5 .

Крім цього, надаючи оцінку захисту порушеного права власності позивача у спосіб обмеження житлових прав відповідачів, колегія суддів керується наступним.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

У постанові від 25 липня 2018 року в справі №638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у постановах від 02 жовтня 2019 року (№ 644/6646/14-ц) та від 25 лютого 2021 року (№ 761/26620/16?ц).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Отже, вирішуючи спір і звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що останній є власником спірного будинку, має на меті проживати в такому, однак відповідачі не є членами його сім`ї та втратили право користування спірним будинком, мають інше право на житло, що за принципом пропорційності схиляє баланс інтересів на користь захисту права власності за ст.1 Першого Протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Матвійчук Г.М. залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.08.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.