Справа № 502/2002/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Березнікова О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нанєвої А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Жур`яна Р.М., до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки адвокат Жур`ян Р.М.звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що батьки позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будучі членами колгоспу побудували домоволодіння - колгоспний двір за адресою АДРЕСА_1 . Позивачка також була членом цього колгоспного двору. Позивачці та її батькам раніше не виділялися їх частки в спільному майні колгоспного двору відповідно до ч. 1ст. 123 ЦК У PCP, їх частки не зменшувались, а також в їх виділенні не відмовлялося відповідно до ч.3 ст. 123 ЦК УРСР та вони не були визнані такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору на підставі ст. 126 ЦК УРСР. Таким чином зазначені особи набули право власності на житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , в рівних частках, тобто по 1/3 частки кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 , та на момент його смерті разом з ним в АДРЕСА_1 мешкала позивачка та її мати ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги, тобто фактично прийняли спадщину після смерті батька. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_4 , яка на день смерті мешкала в АДРЕСА_1 , разом з позивачкою. Після смерті матері позивачка, у встановлений ст.1270 ЦК України позивачка, як спадкоємиця за законом подала до нотаріуса заяву про вступ в спадщину після смерті матері та оформила право власності на земельну ділянку матері, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно, яке рахується, як колгоспний двір.

За життя спадкодавці та позивачка не зареєстрували належним чином своє право власності, що і стало передумовою звернення до суду, у зв`язку з чим позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частки вказаного житлового будинку та на 2/3 частки будинку в порядку спадкування за законом на після смерті батьків, а також встановити факт належності вказаного будинку в рівних частках їй та її батькам.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, надали заяву про проведення розгляду справи без участі представника, позовні вимоги визнали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки НОМЕР_1 та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 , позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис №35.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис №530.

Після смерті батьків позивачки залишилась спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , який, відповідно до довідки Вилківської міської ради відносився до типу колгоспного та складався з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка проживає у будинку по теперішній час.

На будинок зроблено технічний паспорт згідно якого встановлено, що житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , 1986 року побудови, а господарські будівлі та споруди 1970-1988 року побудови.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.11.2022 позивачка успадкувала після смерті матері земельну ділянку площею 1,8740 га.

Крім того, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, нотаріусом було роз`яснено позивачу про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок, що підтверджується листом від 10.11.2022 №154/01-16.

Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності.

Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст..1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права.

Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами.

З технічного паспорту на спірний будинок чітко встановлено, що роком побудови житлового будинку є 1986, а господарських будівель та споруд 1970-1988. Крім того з довідки Вилківської міської ради встановлено, що житловий будинок відносився до типу колгоспного та складався з позивачки та її батьків.

Таким чином, у судовому засіданні повністю знайшов своє підтвердження факт, що позивачка є власником 1/3 частки спірного будинку та є спадкоємцем за законом після смерті батьків, які також є власниками будинку по 1/3 частки кожний. Позивачка спадщину прийняла, оскільки на час смерті батьків проживала разом із ним, таким чином, суд приходить до висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/3 частки спірного житлового будинку та на спадкове майно, яким є 1/6 частки значеного житлового будинку, після смерті батьків.

Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту належності спірного житлового будинку позивачці та її батькам слід зазначити наступне.

У п.1 (абз. 1-2) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

З наведеного слідує, що при розгляді справ про спадкування судам, серед іншого, також потрібно встановити обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, зокрема й факт належності нерухомого чи рухомого майна спадкоємцеві (-ям), оскільки до спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцю.

У такому разі, під час встановлення обставин справи щодо спадкування, зокрема встановлення певних фактів (належність майна спадкодавцю), окреме ухвалення та встановлення такого факту в резолютивній частині рішення не потребується, оскільки воно не встановлює жодних юридичних наслідків для суду, сторін та інших осіб, під час майбутнього виконання рішення суду, та не є належним способом захисту порушеного майнового права особи позивача, способи захисту якого визначені ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК.

Враховуючи наведене, позовна вимога про встановлення факту належності спірного житлового будинку позивачці та її батькам є неналежним способом захисту цивільного права, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 280-283,354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності в порядку спадкування на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку під літ. А1, загальною площею 98,7 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м.; господарські споруди: літ. Б1 літня кухня; літ. В1 сарай; літ. Г сарай; літ. Д сарай; літ. Е сарай;літ. Ж вбиральня; №1-6, І надвірні споруди, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку під літ. А1, загальною площею 98,7 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м.; господарські споруди: літ. Б1 літня кухня; літ. В1 сарай; літ. Г сарай; літ. Д сарай; літ. Е сарай;літ. Ж вбиральня; №1-6, І надвірні споруди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.02.2023.

Суддя О.В. Березніков