Справа № 703/3344/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року в розмірі 26666 грн. 51 коп., з яких: 9875 грн. 70 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16780 грн. 81 коп. - сума заборгованості за відсотками. А також просив стягнути на його користь з відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03 липня 2019 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 402620090.

Відповідно до Реєстру боржників №56 від 10 грудня 2019 року до Договору факторингу №28/1118-01 укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до останнього перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 402620090.

В свою чергу, 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та позивачем було укладено договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги, зокрема, до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року у розмірі 26666 грн. 51 коп., з яких: 9875 грн. 70 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16780 грн. 81 коп. - сума заборгованості за відсотками.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним в порядку, визначеному договором.

Разом з тим, незважаючи на повідомлення позивача, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21 жовтня 2022 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, на переконання позивача, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК`ЄАПБ» за кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року в розмірі 26666 грн. 51 коп., відтак вказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача.

Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за вищевказаним кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «ФК «ЄАПБ», який набув права вимоги за ним, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 26666 грн. 51 коп., та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2684 грн. в примусовому порядку.

Ухвалою судді від 31 липня 2023 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 19 жовтня 2023 року представником відповідача адвокатом Петренком О.В. через підсистему «Електронний суд» надіслано відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві представника відповідача зводяться до такого.

На думку представника відповідача, вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не було надано суду жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані чи видані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем у позовній заяві. Так, ані позовна заява, ані Кредитний договір не містять відповідно інформації та умов, з яких вбачався б спосіб отримання коштів позичальником (готівкою чи безготівковим розрахунком тощо). Крім того, на підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано копію кредитного договору, договору факторингу, витяг з Реєстру боржників, а також розрахунок заборгованості за укладеним Кредитним договором. Разом з тим, вказані документи не підтверджують як укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору, так і факту отримання клієнтом коштів на підставі укладеного договору, а відповідно і наявність у нього заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначений у позовній заяві. Водночас, представник відповідача звертає увагу на те, що позивач не підтвердив виконання свого обов`язку щодо видачі контрагенту коштів жодним належним і допустимим доказом, зокрема первинними документами, і в дійсності останнім ці кошти отримані не були ані у безготівковій формі, що підтверджується виписками по двом банківським рахункам, що були у користуванні клієнта станом на ніби то день укладення Кредитного договору, ані у готівковій формі. Розрахунок заборгованості та витяг з Реєстру боржників, на які посилається позивач, не є первинними документами, що підтверджують отримання клієнтом кредитних коштів, користування ними, укладення Кредитного договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначений розрахунок та витяг із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документами, що створені самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, на думку представника відповідача, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача згідно Кредитного договору складає 26666,51 грн, матеріали справи не містять.

Наявність у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» даних відповідача ОСОБА_1 , представник відповідача обґрунтовує тим, що його довіритель дійсно отримував у попередній період у часі кредитні кошти у вказаній установі, однак вчасно їх сплатив і боргу перед означеною фінансовою установою немає.

У вказаному відзиві представник відповідача також зауважив, що позивач у мотивувальній частині позову наводить цитати із Кредитного договору, що не відповідають навіть тому його тексту, що ним же доданий до позову. Зокрема, позивач зазначає у позові, що згідно п.4.2 Кредитного договору сторонами обумовлено, що в якості електронного підпису Позичальника буде використовуватись Логін Особистого кабінету та Пароль Особистого кабінету. Проте той зміст Кредитного договору, що доданий до позову такого змісту пункту договору взагалі не містить, а п.4.2 має зовсім інше змістове навантаження. Водночас п.4.4 Кредитного договору містить умову, що в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Проте будь-яких відомостей про одноразовий ідентифікатор матеріали позовної заяви інформації не містять, а тому слід констатувати, що ОСОБА_1 не виявляв волі на укладення Кредитного договору і коштів, що визначені у позовній заяві, не отримував.

Крім того, представник відповідача наголошує, що позивач у позові стверджує, що він є правонаступником прав та обов`язків за Кредитним договором, оскільки уклав договір факторингу із ТОВ «Таліон плюс» №20102022 від 20.10.2022, яке у свою чергу набуло право вимоги, уклавши аналогічний договір із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №28/1118-01. Однак до позовної заяви доданий лише договір факторингу між позивачем та ТОВ «Таліон плюс», натомість договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» матеріали справи не містять.

На підставі викладених обставин, представник відповідача вважає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело свого процесуального статусу позивача щодо права вимоги за неукладеним Кредитним договором, а відповідно і його майнове право, за захистом якого позивач звернувся до суду, не підлягає захисту у спосіб, що визначений позивачем у прохальній частині позовної заяви. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повному обсязі, розгляд справи провести у відсутність як відповідача, так і його представника.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, від представника відповідача на адресу суду надійшла письмова заява, в якій останній просив розглянути справу без участі сторони відповідача, у задоволенні позову відмовити в зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.

Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 03 липня 2019 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 402620090, який підписаний позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором (а.с.5-6).

Згідно п.1.1 вказаного Договору, товариство надає клієнту кредит в розмірі 9000 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2 зазначеного Договору, строк дії договору починається з моменту його укладення і становить 30 днів.

Згідно п.1.4 вказаного Договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,63 процентів від суми кредиту за користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку договору кредиту.

Відповідно до п.1.5 зазначеного Договору, позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 229,95 відсотків річних.

Відповідно до п.1.6 зазначеного Договору, розрахунок сукупної вартості кредиту та терміни платежу зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

При цьому, слід констатувати, що ані позовна заява, ані Кредитний договір не містять відповідно інформації та умов, з яких вбачався б спосіб отримання коштів позичальником (готівкою чи безготівковим розрахунком тощо).

Як вбачається з Графіку розрахунків, який є додатком №1 до договору № 402620090 від 03 липня 2019 року, сторони цього договору погодили, що ОСОБА_1 повертає кредит з урахуванням процентів у загальній сумі 10701 грн (а.с. 6-зворот).

Вказаний графік платежів підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

Досліджуючи доводи позивача в частині заявлених вимог та заперечень наданих з боку відповідача суд виходить з наступного обґрунтування.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч.1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняться у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України)

Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, в розрізі даного спору за твердженням позивача між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним кредитним договором за яким позивач набув права вимоги на підставі вищевказаних договорів факторингу та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту.

Так, позивач у позові стверджує, що він є правонаступником прав та обов`язків за Кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року, оскільки уклав договір факторингу із ТОВ «Таліон плюс» №20102022 від 20.10.2022, яке у свою чергу набуло право вимоги, уклавши аналогічний договір із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №28/1118-01. Однак до позовної заяви доданий лише договір факторингу між позивачем та ТОВ «Таліон плюс» (а.с. 7-8), натомість договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» матеріали справи не містять.

На підставі викладених обставин, о ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело свого процесуального статусу позивача щодо права вимоги за Кредитним договором № 402620090 від 03 липня 2019 року, а відповідно і його майнове право, за захистом якого позивач звернувся до суду, не підлягає захисту у спосіб, що визначений позивачем у прохальній частині позовної заяви.

Крім того, як убачається з матеріалів справи та наданих позивачем розрахунків, відповідачем ОСОБА_1 порушено умови вищевказаного кредитного договору № 402620090 від 03 липня 2019 року в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, відповідно до розрахунків, наданих позивачем та долучених до матеріалів справи.

Однак, суд критично оцінює в частині допустимості доказу наданий позивачем розрахунок заборгованості, долучений до матеріалів справи, оскільки вказаний розрахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ» в тому вигляді, якому він був долучений до позову не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зведена облікова виписка з рахунку клієнта не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу у справі. Жодних банківських виписок матеріали справи не містять.

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частинами 3 та 6 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.

Враховуючи п.2.1.1. «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Національного банку від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, витяги з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації.

Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення зазначеного кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.

Позивач обґрунтовує позов також тим, що відповідач був ознайомлений з загальними умовами надання кредитів, разом з тим до позовної заяви не додано доказів на підтвердження таких доводів позивача. Як вбачається з додатків до позовної заяви, то жодних загальних умов надання кредиту відповідач не підписував. У матеріалах справи міститься посилання на такі загальні умови на веб-ресурсі кредитору. Разом з тим, розпорядником інформації на таких веб-сайтах є безпосередньо первинні кредитори, які мають права адміністратора сайту та можливість у будь-який час, в односторонньому порядку, вносити зміни в такі умови надання кредитів населенню. Саме тому такі не підтверджують, що позичальник ознайомився в момент укладення кредитного договору саме з тими, а не іншими умовами. Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідач отримав кредит за договором № 402620090 від 03 липня 2019 року та наявність заборгованості за наданим кредитом, матеріали справи не містять.

Надані позивачем документи, що містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, а в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданих відповідачу кредитних коштів та розмір його заборгованості перед позивачем за вказаним кредитним договором.

Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом його перерахування за реквізитами платіжної картки, які надані відповідачем первісному кредитору, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі, а також відповідно і користування ними, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки будь - яких доказів отримання відповідачем грошових коштів позивач не надав, відтак факту укладення між сторонами кредитного договору та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості позивачем не доведено.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року, у справі 161/16891/15-ц з посиланням на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №553/1325/14-ц, у якій суд зазначає: «відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком».

Таким чином, за наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості також знаходить відображення у постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовляє в його задоволенні в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 12-13, 76-77, 81, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 грудня 2023 року.

Сторони по справі:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , місцезнаходження: 01032,м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуючий: Ю. В. Крива