Справа №464/2417/22
пр № 4-с/464/22/23
УХВАЛА

22 грудня 2023 року м. Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Андрушко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу стягувача ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука Володимира Ігоровича,

встановив:

стягувач ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, поданою представником ОСОБА_2 , на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І., які полягають у непереданні в межах виконавчого провадження №70847239 на примусову реалізацію нерухомого майна, а саме частки квартири АДРЕСА_1 , в якій просить зобов`язати приватного виконавця в межах виконавчого провадження №70847239 вчинити дії щодо звернення стягнення на частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом передачі її на примусову реалізацію за наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, зареєстрованого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. на підставі постанови про арешт майна боржника у ВП №70847239 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяжень: арешт нерухомого майна.

Доводи скарги обґрунтовані тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. перебуває виконавче провадження №70847239 з виконання виконавчого листа №464/2417/22, виданого 18.01.2023 Сихівським районним судом м. Львова, про примусове стягнення з ОСОБА_3 (боржника) на користь ОСОБА_1 (стягувача) заборгованості у розмірі 1 462 807,17 грн. 25.01.2023 виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, а також про арешт майна боржника. В межах вказаного виконавчого провадження встановлено, що за боржником ОСОБА_3 зареєстровано нерухоме майно, а саме останній на праві спільної часткової власності належить частки квартири АДРЕСА_1 , тоді як у вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб, серед яких неповнолітній. Відповідно до постанови приватного виконавця від 30.03.2023 проведено опис та накладено арешт на майно, а саме частки квартири АДРЕСА_1 . 12.04.2023 постановою виконавця про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні призначено ФОП ОСОБА_4 . З метою виконання рішення суду виконавець звернувся в орган опіки та піклування Сихівського району з проханням вирішити питання про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме частки квартири АДРЕСА_1 , проте у відповідь отримав відмову, викладену у формі листа. Враховуючи викладене, вважають бездіяльність приватного виконавця, що полягає у неподанні заявки про передачу спірного майна на реалізацію, у зв`язку із чим просить скаргу задовольнити.

Учасники виконавчого провадження, а також виконавець, дії якого оскаржуються, в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи неявку учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до висновку про те, що така підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень.

В силу ст. 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено права сторін виконавчого провадження, в межах котрих такі можуть ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Одночасно розділом VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника.

Судом встановлено наступне.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.12.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн., грошові кошти в розмірі 3% річних - 37562 грн., пені 212904, 10 грн., інфляційного збільшення боргу - 192341, 09 грн., а також витрати, пов`язані із розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Вказане рішення не оскаржувалось в апеляційному порядку, а відтак набрало законної сили 12.01.2023.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. перебуває виконавче провадження №70847239 з примусового виконання виконавчого листа №464/2417/22, виданий 18.01.2023 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 1 462 807,17 грн.

25.01.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. в межах виконавчого провадження №70847239 винесено постанову про відкриття провадження, постанову про арешт майна боржника та внесено відповідні записи в Державний реєстр обтяжень рухомого майна та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.

Відповідно до відомостей ОКП «БТІ та ЕО» від 03.02.2023 встановлено, що за боржником ОСОБА_3 зареєстровано нерухоме майно, а саме частки квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві спільної часткової власності.

У вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб, з яких неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30.03.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. проведено опис та накладено арешт на майно, а саме на частки квартири АДРЕСА_1 .

12.04.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_4 .

З метою виконання рішення суду та реалізації арештованого майна боржника, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Меленчук В.І. звернувся до Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради з проханням вирішити питання про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,0 кв.м, частки якої належить на праві приватної спільної часткової власності боржнику ОСОБА_3 , однак отримав відмову у наданні дозволу, оформлену листом від 07.08.2023 №260001-вих-97075.

У зв`язку з викладеним, 22.08.2023 виконавець повторно звернувся до Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради з проханням оформлення відповідного дозволу у формі рішення.

Однак, 27.09.2023 отримав відповідь органу опіки та піклування, в якій вказано, що таке питання вирішено листом від 07.08.2023 №260001-вих-97075.

28.10.2023 стягувач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулись до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. з запитом про надання інформації в межах виконавчого провадження №70847239.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. від 03.11.2023 №10904, в останнього, за відсутності дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду, на даний час не має законних підстав для передачі на реалізацію нерухомого майна.

Проте, як вбачається з матеріалів скарги, з моменту отримання приватним виконавцем Меленчуком В.І. листа Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.08.2023 №260001-вих-97075, а також від 27.09.2023, останній не вжив жодних заходів з метою належного, своєчасного виконання рішення суду.

Таким чином суд встановив, що у провадженні приватного виконавця перебуває виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 462 807,17 грн. Тобто, останні є боржником та стягувачем у виконавчому провадженні. В межах проведення виконавчих дій, у боржника виявлено нерухоме майно, що належить їй на праві спільної часткової власності. Одночасно, іншою часткою нерухомого майна користується неповнолітня дитина. Наразі, майно на реалізацію не передано, рішення суду не виконано.

За таких обставин суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь- яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до п. 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту п. п. 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі №755/12052/19, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Велика Палата Верховного Суду України вказала, що державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти. У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмови) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом.

З цього слідує, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Одночасно, як вбачається із ч.2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

При цьому, ч.1 ст. 13 вказаного Закону зазначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Беручи до уваги, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. перебуває виконавче провадження про стягнення коштів на користь заявника, в процесі вжиття заходів з примусового виконання рішення суду виконавцем виявлено нерухоме майно та розпочато процедуру звернення стягнення на таке. Однак, не отримавши згоду органу опіки та піклування на укладення правочинів щодо майна боржника, виконавець інших дій з даного приводу не вживав, чим допустив неправомірну бездіяльність, що регламентована ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», та вказує на вчинення виконавчих дій в неповному обсязі.

Таким чином, бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука В.І. в цій частині є неправомірною, а тому суд приходить до висновку, що скарга з аналогічної вимоги підлягає задоволенню.

Водночас, щодо вимоги скарги про зобов`язання приватного виконавця в межах виконавчого провадження №70847239 вчинити дії щодо звернення стягнення на частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом передачі її на примусову реалізацію за наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, зареєстрованого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. на підставі постанови про арешт майна боржника у ВП №70847239 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяжень: арешт нерухомого майна, суд приходить до висновку, що така не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено строків передачі нерухомого майна на примусову реалізацію.

Крім того, заявником не доведено, що у боржника відсутні достатні кошти чи рухоме майно або інше нерухоме майно, не передбачене для фактичного проживання ОСОБА_1 , за рахунок котрого можливо забезпечити примусове виконання рішення суду.

Одночасно, виконавець може вчинити спірні дії за наявності відповідного дозволу чи рішення суду, котрі в матеріалах справи відсутні і заявник в якості доказу таких не надав.

Разом з тим, за обставин, якщо дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна має право повернути виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Також, нормами чинного цивільного процесуального законодавства не передбачено можливості за результатами розгляду скарги постановляти рішення про зобов`язання вчинити певні дії, окрім як усунути порушення (поновити порушене право заявника).

При цьому, заявником у скарзі не зазначено, яке право як стягувача порушено виконавцем.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням вимог ст. 451 ЦПК України, суд вважає за необхідне визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука Володимира Ігоровича в частині звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні №70847239 неправомірною та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука Володмира Ігоровича усунути порушення вимог ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02.12.2022 у виконавчому провадженні №70847239.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 258-261, 351-356, 447-451 ЦПК України, суд,

постановив:

скаргу задовольнити частково.

Визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука Володмира Ігоровича в частині звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадження №70847239 неправомірною та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчука Володмира Ігоровича усунути порушення при виконанні рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02.12.2022 у виконавчому провадженні №70847239.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 27 грудня 2023 року.

Суддя Сабара Л.В.