Справа № 344/3133/23
Провадження № 2/352/373/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в :

Позивач у лютому 2023 р. звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, в якому просив: 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,0509 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:002:0338, яка розташована в обслуговуючому кооперативі садівничого товариства «Житловик-1» «Золота нива» в с. Павлівка Івано-Франківського (колишнього Тисменицького) району Івано-Франківської області; 2) здійснити поділ вказаного нерухомого майна та визнати за позивачем право власності на (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0509 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:002:0338.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1981. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.11.2018 шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторони придбали земельну ділянку площею 0,0509 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:002:0338, яка розташована в обслуговуючому кооперативі садівничого товариства «Житловик-1» «Золота нива» в с. Павлівка Івано-Франківського (колишнього Тисменицького) району Івано-Франківської області. Державний акт на право власності спірну земельну ділянку від 08.06.1994 виданий на ім`я відповідачки. Як вбачається з довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 16.02.2023, оціночна вартість частини спірної земельної ділянки становить 19011,80 грн. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання спірного нерухомого майна, та ст. 60 чинного СК України спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках.

У відповіді на відзив від 12.05.2023 та додаткових поясненнях від 18.09.2023 представник позивача посилалася на те, що відповідно до п. 2 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, який втратив чинність 04.10.2006, та Порядку відмічення в паспорті громадян України факту передачі безоплатно у приватну власність земельних ділянок, затвердженого наказом МВС та Державного комітету України по земельних ресурсах № 445/58 від 12.07.1993, що втратив чинність 28.01.2006, у паспорті відповідачки мала бути відмітка про безоплатну передачу у власність один раз спірної земельної ділянки для садівництва. Зважаючи на відсутність такої відмітки в паспорті відповідачки, позивач довів факт набуття земельної ділянки в інтересах сім`ї, а не в порядку безоплатної приватизації. При цьому реєстрація права власності на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19.

У наданому суду відзиві від 03.05.2023 представник відповідача адвокат Шургот О. В. посилалася на те, що до спірних правовідносин відповідно до вимог ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України мають застосовуватися норми КпШС України та інші норми законодавства, які були чинними на час набуття у власність спірної земельної ділянки, тобто станом на 1994 рік. Спірна земельна ділянка набута у власність відповідачкою не за спільні кошти подружжя, а в порядку безоплатної приватизації на підставі ст. 6, 17 ЗК України 1990 р. Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2710цс15 зробив правовий висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Вказаний правовий висновок підтверджений також Верховним Судом у ряді постанов, зокрема, в постанові від 11.03.2020 у справі № 607/8716/16. Таким чином, спірна земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а особистою приватною власністю відповідачки, оскільки одержана нею як частка у земельному фонді, тому не підлягає поділу між сторонами. Просила в позові відмовити.

Позивач і його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити. В останнє судове засідання представник позивача подала заяву про завершення розгляду справи без участі сторони.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити у позові. В останнє судове засідання представник відповідача подала заяву про завершення розгляду справи без участі сторони.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що сторони позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1981 до 21.12.2018, коли набрало законної сили рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.11.2018 про розірвання між ними шлюбу, засвідчена копія якого міститься на а.с.30 також зв. ст.

Під час шлюбу відповідачка отримала у приватну власність спірну земельну ділянку площею 0,0509 га для садівництва, яка розташована в садівничому товаристві «Житловик» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серії ІФ 13-21-2-907 від 08.06.1994, засвідчена копія якого містить на а.с.58 також зв. ст.

Суд установив, що відповідачка з 1989 р. є членом та одним із засновників садівничого товариства «Житловик», яким рішенням від 15.03.1994 «Про передачу земель у приватну власність громадянам кооперативу «Житловик» Павлівська сільська рада народних депутатів Тисменицького району Івано-Франківської області передала земельні ділянки у приватну власність (а.с.84 зв. ст.). Згідно списку громадян, яким видаються державні акти на право приватної власності на землю (а.с.100 зв. ст.) відповідачка ОСОБА_2 значиться під № 99, їй у приватну власність передана земельна ділянка площею 0,0509 га для садового використання, яка розташована в садовому товаристві «Житловик» на території Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, що підтверджується планом земельної ділянки від 20.12.1993, який є додатком до державного акту (а.с.102).

Спірна земельна ділянка площею 0, 0509 га для індивідуального садівництва, якій присвоєний кадастровий номер :03:002:0338, яка розташована в обслуговуючому кооперативі садівничого товариства «Житловик-1» «Золота нива» в с. Павлівка Тисменицького (на даний час Івано-Франківського) району Івано-Франківської області, зареєстрована у Державному земельному кадастрі, що підтверджується інформацією з ДЗК (а.с.33).

На підставі державного акту від 08.06.1994 відповідачка 15.07.2020 зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0338, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.59).

Згідно інформації обслуговуючого кооперативу садівничого товариства «Житловик-1» від 16.05.2023 (а.с.71) відповідачка отримала спірну земельну ділянку у власність у порядку безоплатної приватизації, станом на травень 2023 р. земельна ділянка вільна від забудови, будівництво на ній не ведеться.

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка набута у власність у 1994 р., до правовідносин щодо визначення її статусу застосовуються норми КпШС України, ЗК України від 18.12.1990 та інші норми законодавства, які були чинними на той час.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналогічна норма містилася у ст. 16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ч. 1 ст. 28 КпШС України). Аналогічно ч. 1 ст. 70 чинного СК України передбачає, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 6 ЗК України від 18.12.1990 громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок, у тому числі для садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передавалися у власність громадян, у тому числі для садівництва.

Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ч. 1 ст. 17 ЗК України від 18.12.1990).

Право власності на землю виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчував це право (ч. 1 ст. 22 ЗК України від 18.12.1990).

Згідно ч.1 ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Стаття 57 ЗК України від 18.12.1990 передбачала, що для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передавалися у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 га на одного члена кооперативу. Земельні ділянки для колективного садівництва складалися із земель загального користування, що перебували у колективній власності кооперативу, та із земель, що перебували у приватній власності членів кооперативу. На ділянки, що передавалися у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видавався державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

У рамках розгляду даної справи суд установив, що відповідачка відповідно до вказаних вище вимог чинного на той час земельного законодавства у червні 1994 р. безплатно набула право власності на спірну земельну ділянку після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (засвідчена копія плану відведення земельної ділянки в натурі з підписами суміжних землекористувачів від 20.12.1993 міститься на а.с.102) та одержання державного акту на право приватної власності на землю від 08.06.1994, що посвідчував це право (а.с.58).

Таким чином, відповідно до положень ст. 6, 17, 57 ЗК України від 18.12.1990, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 № 10, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.02.1993 за № 7, та ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачкою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництвашляхом приватизації, була його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя.

Указане положення закріплене у п. 18-2 чинної постанови Пленуму Верховного Суду від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(зі змінами, внесеними постановою ВСУ від 19.03.2010 р. № 2), згідно якого окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2710цс15, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Вказаний правовий висновок підтверджений також Верховним Судом у ряді постанов, зокрема, в постанові від 11.03.2020 у справі № 607/8716/16.

Суд підкреслює, що виключно протягом періоду з 08.02.2011 до 13.06.2012, коли була чинною норма частини 5 статті 61 СК України, приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 р. у справі № 158/1016/16-ц, від 23 січня 2019 р. у справі № 352/1974/15-ц, від 24 квітня 2020 р. у справі № 622/999/16-ц.

Суд зазначає, що сторона позивача не оспорює законності набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку, не ставить під сумнів отриманий нею державний акт та реєстрацію за нею права власності на підставі вказаного акту.

З урахуванням встановлених обставин суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що відсутність у паспорті відповідачки відмітки про безоплатну передачу у власність один раз спірної земельної ділянки для садівництва, що мала бути в обовязковому порядку проставлена згідно вимог п. 2 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 № 15-92 та Порядку відмічення в паспорті громадян України факту передачі безплатно у приватну власність земельних ділянок, затвердженого наказом МВС України та Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.07.1993 № 445/58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09.08.1993 за № 103, які були чинними станом на 1994 р., підтверджує факт набуття відповідачкою земельної ділянки в інтересах сім`ї, а не в порядку безоплатної приватизації.

При цьому суд уважає за необхідне зазначити, що вказані нормативні акти передбачали, що проставлення відмітки у паспорті громадянина України про безоплатну передачу у приватну власність земельних ділянок один раз по кожному виду їх цільового використання було обовязком місцевих Рад народних депутатів. Тому відсутність такої відмітки у паспорті відповідачки свідчить лише про невиконання такого обовязку місцевою радою та жодним чином не спростовує факту безоплатного набуття відповідачкою спірної земельної ділянки.

Так само необґрунтованим суд уважає покликання представника позивача на правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 та стосується презумпції спільності права власності подружжя на набуте в пеоріод шлюбу нерухоме майно квартиру, тому не може бути застосована до спірних правовідносин.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка була передана у власність відповідачки безоплатно відповідно до вимог ЗК України від 18.12.1990, тому статус спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки та не підлягає поділу.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач ухвалою суду від 10.04.2023 звільнений від сплати судового збору в розмірі 2147,20 грн, який не може бути стягнуто з відповідачки, на користь якої суд ухвалив рішення, судовий збір у даній справі компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, ст. 22, 28 КпШС України, ст. 70 СК України, ст. 6, 17, 22, 23, 57 ЗК України від 18.12.1990, ст. 16 Закону України «Про власність», Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 № 10, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.02.1993 за № 7, Порядку відмічення в паспорті громадян України факту передачі безплатно у приватну власність земельних ділянок, затвердженого наказом МВС України та Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.07.1993 № 445/58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09.08.1993 за № 103, керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Компенсувати судовий збір у розмірі 2147,20 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ,, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 26.12.2023.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ