Дата документу 13.12.2023 Справа № 331/2109/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/2109/23 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/2174/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що 19 червня 2018 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Дніпровським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Київ.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оріхівського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 220 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2022 року у справі № 323/2198/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 серпня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2022 року зазначене рішення змінено, зменшено розмір аліментів, стягнутих з відповідача до 1/8 частки усіх видів його доходу, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У зв`язку з воєнним станом в Україні, ОСОБА_1 була змушена покинути все належне їй майно, звичний спосіб життя, роботу і шукати прихисток в м. Запоріжжя. Наразі вони з сином є внутрішньо переміщеними особами, проживають в орендованій квартирі, в якій створені всі умови для проживання. Вартість оренди складає 15000 грн на місяць. Зазначала, що орієнтовний розрахунок витрат на сина складає 30000 грн на місяць: витрати на їжу близько 10000 грн, на одяг і взуття близько 5000 грн, на приладдя для навчання близько 5000 грн, витрати на репетиторів близько 1000 грн, на лікування близько 2000 грн, дозвілля та відпочинок близько 4000 грн, на іграшки біля 2000 грн, витрати на облаштування дитячої кімнати 2000 грн та ін.

Наразі ОСОБА_1 з сином живуть більшою мірою за рахунок заощаджень, які закінчуються. Щомісячна допомога від держави на їх сім`ю складає 5000 грн (2000 на матір, 3000 на сина).

Посилаючись на означені обставини, у зв`язку з погіршенням свого матеріального стану, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. просила суд збільшити розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих на її користь з ОСОБА_2 до частки від усіх видів заробітку щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до повноліття дитини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу просила розглянути за відсутності сторони позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції проігнорував поважність причин неможливості явки сторони позивача в судове засідання, не взявши до уваги заяви про перенесення судових засідань, чим порушив право позивача на справедливий суд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.182-183), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції керувався приписами ч.5 ст. 223, п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, якими встановлено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Умовою для застосування ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.

Апеляційний суд встановив, що 07 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. звернулась до суду із заявою про перенесення слухання справи у зв`язку з участю адвоката в іншому процесі за межами міста Запоріжжя у справі № 314/3931/23 (а.с. 115).

11 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. звернулась до суду знов із заявою про перенесення слухання справи у зв`язку з участю адвоката у невідкладних слідчих діях у кримінальному провадженні № 0001518 за ч. 2 ст. 303 КК України, за участі працівників поліції Печерського управління поліції ГУНП м Києва, проведення яких обмежено строками, посилаючи на роз`яснення Верховного суду про пріоритетність розгляду кримінальних справ над іншими.

В ухвалі Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року зазначено, що в судове засідання 11 жовтня 2023 року позивач та її представник не з`явились. Обізнаність позивача та її представника про дату, час та місце розгляду цієї справи підтверджується клопотанням представника позивача від 07 вересня 2023 року та від 11 жовтня 2023 року про відкладення розгляду справи.

Проте вказана ухвала не містить аналізу поважності причин неявки сторони позивача в судове засідання та обґрунтованих доводів відхилення заяв про відкладення, поданих представником позивача.

Суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).

Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).

Враховуючи практику ЄСПЛ, колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, і підкреслювала в позові надзвичайну важливість вирішення цього спору, адже він стосується питання матеріального забезпечення дитини, яка вимушена покинути свою домівку, залишення позовної заяви без розгляду в цьому конкретному випадку позбавляє позивача права на справедливий суд, гарантоване ст.6 Конвенції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, оскільки її постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року у цій справі скасувати. Справунаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: