Справа № 159/2373/23 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/1079/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який останній набув після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і до дня смерті користуватись всім будинком та у ньому проживала.

Крім того позивач вказувала, що власником 4/5 частки зазначеного спірного будинковолодіння, згідно даних відповідного реєстру, значиться рідний брат матері її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті брата ОСОБА_3 утримувала будинок, робила поточний ремонт та провела з допомогою свого сина ОСОБА_2 добудову до будинку. Однак ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 за життя не узаконили своє право власності на даний будинок.

Орган місцевого самоврядування Ковельська міська рада з позовом до суду про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_5 не зверталась.

Враховуючи наведене та будучи єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2) в порядку спадкування.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, позивач ОСОБА_1 просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав Ковельську міську раду неналежним відповідачем у даній справі, а тому безпідставно відмовив у задоволенні її позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 подала до апеляційного суду письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду даної справи встановлено наявність інших спадкоємців на спірне нерухоме майно після смерті його власника ОСОБА_4 , які не були залучені до участі у справі як належні співвідповідачі і таке клопотання позивачем ОСОБА_1 не заявлялось.

Такий висновок суду є правильний.

Із наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із копіїі спадкової справи №199/2019 приєднаної до матеріалів справи слідує, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла позивач ОСОБА_1 , інші спадкоємці за законом - діти спадкодавця від прийняття спадщини відмовились.

У зв`язку із чим, 10 жовтня 2019 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру розташовану по АДРЕСА_2 .

Згідно з данних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на час смерті був співвласником 1/5 частки житлового будинку загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2), що за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 04. Право власності останній на 1/5 частку спірного житлового будинку набув як спадкоємець за законом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя спадкодавець ОСОБА_3 право власності на 1/5 частку зазначеного вище будинковолодіння набула в порядку спадкування після смерті її брата ОСОБА_4 , і дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане Ковельською державною нотаріальною контрою Волинської області 25 жовтня 1985 року за №3205, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Крім того зі змісту зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину, посвідченого нотаріусом Ковельської міської державної нотаріальної контори Рабчун О.П., вбачається, що на підставі статті 529 ЦК України УРСР, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: в рівних частинах сестра ОСОБА_6 , брат ОСОБА_7 , сестра ОСОБА_8 , брат ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_9 . До складу спадкового майна переходить: житловий будинок на АДРЕСА_3 на земельній ділянці розміром 600 кв.м., що належав померлому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, який посвідчений в Ковельській держнотконторі 11 жовтня 1967 року за Р. №4440 і зареєстрований в Луцькому бюро технічної інвентаризації за №2336.

Копія спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , згідно з повідомленням Ковельської державної нотаріальної контори від 17 липня 2023 року була передана до Волинського обласного державного нотаріального архіву, проте у обласному державному нотаріальному архіві не виявлена.

Ураховуючи ті обставини, що позивач просить визнати за нею право власності у порядку спадкування на нерухоме майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер до ІНФОРМАЦІЯ_4 , то застосуванню у даному випадку підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, які регулюють ці правовідносини.

Згідно приписів статті 530 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями за законом другої черги є рідні брати і сестри померлого спадкодавця.

Статтею 549 ЦК України визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємцям, що прийняли спадщину, видається свідоцтво про право на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР України).

Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, у свідоцтві про право на спадщину вказуються спадкоємці, склад і місце знаходження спадкового майна, його оцінка, частка, належна кожному із спадкоємців. Свідоцтво видається всім спадкоємцям разом або кожному з них окремо в залежності від їх бажання.

Отже, свідоцтво про право на спадщину є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого в подальшому відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» проводилася державна реєстрація права власності.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права.

Реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право. Такий висновок зокрема наведений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року №910/10987/18.

Отже, врахувавши зазначені норми матеріального права та встановивши ті обставини, що після смерті власника спірного будинковолодіння ОСОБА_4 державним нотаріусом 25 жовтня 1985 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на це будинковолодіння в рівних частках спадкоємцям: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 і які не були залучені позивачем як співвідповідачі у даній справі, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в позові.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції оцінивши зібрані докази та встановлені обставини справи, дав їм вірну правову оцінку, а тому цілком підставно і обґрунтовано відмовив у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді