КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 року місто Київ

Справа № 755/16415/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17527/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

розглянув в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року про повернення позову (постановлену у складі судді Галаган В. І.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 10 листопада 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що повертаючи позовну заяву суд порушив норми процесуального права, дійшов безпідставного висновку, що не приєднання до позовної заяви висновку служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав особи, може бути підставою для повернення позову, а також дійшов помилкового висновку, що заявлені позовні вимоги не підсудні судам України .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі.

Згідно ч. 9 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не здійснено заходи обов`язкового досудового урегулювання шляхом звернення до служби у справах дітей для отримання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, що є обов`язковою умовою передбаченою ч.4,5 ст. 19 СК України, а тому керуючись п.7 ч.4 ст. 185 ЦПК України вважав, що позовна заява підлягає поверненню.

Крім того, суд зазначив, що відповідач проживає у Франції, а тому позовні вимоги про позбавлення такого відповідача батьківських прав не можуть бути розглянуті в судах України.

Колегія суддів, з такими висновками погодитись не може, з огляду на наступне.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Відповідно до п.7 ч. 4 статті 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли: до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Спір, щодо стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав виник між батьками неповнолітньої дитини. Позасудове врегулювання по такому спору між батьками не є обов`язковим згідно законом. ЦПК України не передбачено право суду повертати позов, в разі не приєднання до позовної заяви доказів, в тому числі і висновку служби у справах дітей, який може бути наданий суду і після відкриття провадження у справі, до ухвалення рішення по суті.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що повернення позову через не приєднання до нього висновку служби у справах дітей не відповідає вимогам процесуального закону.

Стосовно не підсудності позовної заяви судам України, суд виходить з того, що окрім позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, позовна заява містить вимогу про стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість яких надана ВРУ.

Згідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про сплату аліментів або про встановлення батьківства, якщо позивач має місце проживання в України.

Повертаючи позовну заяву, суд не зазначив, чому поданий громадянкою України ОСОБА_1 позов, яка має місце проживання в України не може розглядатись Дніпровським районним судом м. Києва в частині позовних вимог про стягнення аліментів .

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд першої інстанції повертаючи позов не дослідив належним чином подану позовну заяву, формально підійшов до вирішення питання про відкриття провадження, що призвело до помилкового висновку про повернення позовної заяви.

Згідно вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вище викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженю, скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська