Ухвала

25 січня 2023 року

м. Київ

справа № 203/2653/20

провадження № 61-12915св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Наше місто»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2021 року у складі судді Васильєвої Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Наше місто» (далі - ТОВ «Газета «Наше місто») про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є засновником періодичного друкованого видання - газета «Наше Місто», яке є правонаступником Комунального підприємства «Редакція газети «Наше Місто», а також є власником інтернет-видання «Наше місто головні новини Дніпра» (

ІНФОРМАЦІЯ_1 у випуску газети «Наше Місто» № НОМЕР_2) вийшла стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій було розповсюджено недостовірні відомості, які порушують честь і гідність позивача: - «ІНФОРМАЦІЯ_7». Аналогічна інформація була розміщена в інтернет-виданні «Наше місто головні новини Дніпра» (https://nashemisto.dp.ua).

Поширення відповідачем неправдивої та недостовірної інформації свідчить про втручання в особисте і сімейне життя позивача, посягає на його честь та гідність, ділову репутацію та не відповідає як вимогам законодавства, так і стандартам журналістської етики. Поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку позивачу в очах суспільства, оскільки його посада є суспільною та соціально важливою. Викладена в статті інформація, яка розповсюджена невизначеному колу осіб, є недостовірною та образливою, складається як з оціночних суджень і допустимих критичних зауважень, так і з неправдивої інформації, яка ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача не тільки як посадової особи, але і як громадянина України. Вказаними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 20 000 грн.

Просив суд:

визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розміщену відповідачем в газеті газети «Наше Місто» № НОМЕР_2) у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» і таку ж публікацію на офіційному веб-сайті https://nashemisto.dp.ua;

зобов`язати відповідача протягом 5 календарних днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію в друкованому виданні та на сторінці інтернет-видання; - стягнути з відповідача моральну шкоду за розповсюджену недостовірну інформацію в сумі 20 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого

2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною інформації в друкованому та інтернет-виданнях відповідача та зобов`язання її спростувати, суд першої інстанції зазначив, що на момент публікації вказаної статті та на день звернення до суду з позовом позивач обіймав посаду голови Дніпропетровської обласної ради, тобто є публічною особою, а отже, межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу. Зі змісту поширеної в статті інформації, яку просить визнати недостовірною та спростувати позивач, вбачається, що остання не містить образливих висловів, звинувачень, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, а є інформацію про діяльність позивача, як посадової особи, містить оціночні судження та допустиму критику його дій, як публічної особи, а тому не підлягає спростуванню. Що ж стосується тверджень у статті про можливе захворювання позивача на коронавірус SARS-CoV-2 суд зауважує, що до суду не було надано достатніх доказів, які б дозволяли перевірити достовірність чи навпаки недостовірність цих тверджень: спірна публікація в друкованому видання та на інтернет-сторінці вийшли у червні 2020 року, в ній не зазначено про який саме період часу йдеться, а наданий позивачем результат аналізу № 1991 датований 11 травня 2020 року (а. с. 31), тобто він не виключає достовірність тверджень у статті. При цьому, слід врахувати, що зазначена публікація спрямована не на поширення інформації про стан здоров`я позивача, а стосується суспільно-значимої інформації - дотримання позивачем вимог карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України. З урахуванням наведеного, суд зробив висновок, що позовні вимоги в зазначеній частині є безпідставними та недоведеними.

В зв`язку із відмовою в задоволенні вказаних вимог суд вважав, що не підлягає задоволенню і похідна вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлена до стягнення з підстав порушення немайнових прав позивача, факт порушення яких судом не встановлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання недостовірною інформації в друкованому та інтернет-виданнях відповідача та зобов`язання її спростувати, є безпідставними, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. А тому суд першої інстанції вірно вказав, що не підлягає задоволенню і похідна вимога про відшкодування моральної шкоди, заявлена до стягнення з підстав порушення немайнових прав позивача, факт порушення яких судом не встановлено

Аргументи учасників справи

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди в порушення всіх можливих принципів цивільного судочинства відхилили доводи позивача про недопустимість втручання в особисте життя, зокрема розголошення стану здоров`я особи, навіть якщо вона є публічною особою. Також суди попередніх інстанцій назвали оціночними всі образливі судження, які порушують його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації оприлюднені ТОВ «Газета «Наше місто» в тексті статті. Крім того, обов`язок доказування достовірності інформації покладається на відповідача, а доказів на підтвердження достовірності поширеної негативної інформації надано не було.

Враховуючи зазначене, баланс прав на свободу слова, вираження поглядів та на повагу до гідності та честі, недоторканності ділової репутації, презумпції невинуватості, наявні підстави для визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка поширена відповідачем.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц).

Фактичні обставини справи

Відповідач - ТОВ «Газета «Наше Місто» є правонаступником Комунального підприємства «Редакція газети «Наше Місто» Дніпровської міської ради (далі - КП «Редакція газети «Наше Місто»).

Відповідач є засновником та видавцем друкованого засобу масової інформації - газети «Наше Місто», яка зареєстрована управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

20 грудня 2018 року.

За КП «Редакція газети «Наше місто», правонаступником якої є відповідач, зареєстрований домен nashemisto.dp.ua.

ОСОБА_1 згідно рішення від 08 листопада 2019 року дев`ятнадцятої сесії Дніпропетровської обласної ради сьомого скликання був обраний головою обласної ради.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у друкованому випуску газети «Наше Місто» № НОМЕР_2) вийшла стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій було розміщено, зокрема, наступні твердження:

- «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Така ж стаття була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_6 року о 10 год. 30 хв. в інтернет-виданні «Наше місто головні новини Дніпра» - https://nashemisto.dp.ua.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі

№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Газета «Наше місто» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, оскільки у випуску газети «Наше Місто» № НОМЕР_2) вийшла стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій було розповсюджено недостовірні відомості та образливу інформацію, якоювідповідач створив негативну соціальну оцінку позивачу в очах суспільства як посадової особи. Суди вказали, що позивач є публічною особою, а отже, межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу. Зі змісту поширеної в статті інформації вбачається, що вона не містить звинувачень, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, а є інформацію про діяльність позивача, як посадової особи, містить оціночні судження та допустиму критику його дій, як публічної особи, а тому не підлягає спростуванню. Що ж стосується тверджень у статті про можливе захворювання позивача на коронавірус SARS-CoV-2 суди встановили, що зазначена публікація спрямована не на поширення інформації про стан здоров`я позивача, а стосується суспільно-значимої інформації - дотримання позивачем вимог карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20),на яку є посилання в касаційній скарзі, позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, оскільки розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною. Верховний Суд зробив висновок, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. У той же час, відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження недостовірності поширеної народним депутатом України ОСОБА_3 інформації відносно ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_3 поширив на телеканалі відомості, які не базуються на фактах. Суди встановили, що вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня

2018 року у справі № 761/34909/18 (провадження № 1-кп/761/845/2018), залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня

2019 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною четвертою статті 190 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 15, частиною четвертою статті 190 КК України. Отже, вказана інформація, в якій ОСОБА_3 фактично стверджував про керівну роль ОСОБА_1 у злочинному угрупованні, не може вважатись оціночним судженням, є недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації. Перебування у суді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 , який обіймає посаду члена Вищої ради правосуддя, та поширення у засобах масової інформації та соціальних мережах інформації про вказане кримінальне провадження, не надавали ОСОБА_3 підстав для того, щоб публічно назвати ОСОБА_1 лідером злочинного угрупування. Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, баланс прав на свободу слова, вираження поглядів та на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, презумпцію невинуватості, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, інформації щодо останнього, поширеної НОМЕР_1 у програмі «Брифінги», що транслювалась ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі ДП «ПТ «РАДА». Судами було правильно враховано, що висловлювання ОСОБА_3 містять фактичні твердження про факти порушення позивачем Конституції України, вчинення ним протиправних дій з метою набуття нерухомого майна, вчинення дій, які містять ознаки складу злочину, відповідальність за які встановлена КК України. Однак повідомлені ОСОБА_3 відомості спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема постановою про закриття кримінального провадження № 0000758 від 22 травня 2019 року, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року у справі № 761/34909/18 (провадження № 1-кп/761/845/2018), залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року. Також судами мотивовано визнана недостовірною поширена ОСОБА_3 інформація щодо незаконності придбання будівлі у центрі міста Києва, яка спростовується судовими рішеннями у справі № 5011-61/7364-2012, що набрали законної сили. Поширена інформація, враховуючи її загальних контекст, не може вважатись оціночними судженнями, а є у переважній більшості констатацією фактів зі використанням різкої лексики (застосування слів «одіозний», «лідер злочинного угрупування»), що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбувалось поширення таких висловлювань. Враховуючи, що позивач на час поширення відповідачами інформації був членом Вищої ради правосуддя, інформація стосувалась значною мірою діяльності ОСОБА_1 , як члена Вищої ради правосуддя, а підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказував наявність негативних наслідків поширення ОСОБА_3 відносно нього необмеженому колу осіб недостовірної негативної інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в думці суддівського корпусу, адвокатів та прокурорів України, інших членів Вищої ради правосуддя та співробітників апарату Вищої ради правосуддя, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_3 завданої позивачу моральної шкоди та не врахували, що поширена останнім інформація стосується діяльності позивача як особи, яка наділена владними повноваженнями, а визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування є у даному випадку достатньою сатисфакцією.

З урахуванням характеру спірних правовідносин та встановлених судами обставин у цій справі висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведеній постанові Верховного Суду та на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 389, 396, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2021 року у справі № 203/2653/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат