Номер провадження: 22-ц/813/4089/23
Справа № 946/2426/20
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря

судового засідання Пінькової К.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ),

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Смокіної Г.І., в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

28.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року, мотивуючи тим, що з 1994 по 1998 рік навчався (проходив службу) в Національній академії Прикордонних військ України імені Богдана Хмельницького м. Хмельницький (військова частина НОМЕР_2 ). З 1998 по 2002 рік проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова, частина НОМЕР_3 ) на первинних офіцерських та керівних посадах в підрозділах охорони державного кордону, на квартирний облік був зарахований з 30 липня 1998 року, після прибуття для проходження військової служби за розподілом після закінчення навчання та отримання первинного офіцерського звання - лейтенант. Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос був переміщений з ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_5 до Ізмаїльського ПРИКЗ (в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 в порядку просування по службі за ініціативою вищого командування у зв`язку зі службовою необхідністю. З 2002 по 2008 рік проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) на керівних посадах в підрозділах охорони державного кордону. В червні 2007 року він дооформив житлову справу та подав її, згідно Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 року № 1081 за своїм місцем проходження служби - ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ), разом з рапортом на ім`я безпосереднього командира - начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , з клопотанням про зарахування його на квартирний облік з 30 липня 1998 року. Згідно статті 43 ЖК України, ст. 26 Постанови КМУ № 1081, в рапорті клопотав поновити в черзі квартирного обліку із збереженням попереднього часу перебування на обліку - з 30 липня 1998 року в ІНФОРМАЦІЯ_3 , звідки був переміщений по військовій службі та переїхав в інший гарнізон та місцевість - ІНФОРМАЦІЯ_8 у листопаді 2002 року. Факт перебування у черзі з вказанням дати зарахування на облік згідно статті 32 підтверджується відповідною довідкою з ІНФОРМАЦІЯ_9 . Згідно статті 24 Постанови КМУ № 1081 його не було повідомлено про дату призначення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 по розгляду його рапорту ні завчасно ні в день засідання, ні після. Результати розгляду не були доведені ні в якому вигляді. З протоколом засідання (від 11.07.2007 року № 4), рішенням житлової комісії та житловою справою ОСОБА_1 зміг поверхово ознайомитись тільки під час процедури розрахунку з прикордонного загону у зв`язку з переміщенням по військовій службі та переїздом до нового гарнізону в травні 2008 року. В протоколі відсутня інформація про розгляд клопотання (рапорту) щодо поновлення його в черзі та квартирному обліку згідно статті 43 Житлового кодексу Української PCP, статті 26 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 № 1081. Рішенням житлової комісії порушено вимоги статті 24 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 № 1081. Незаконне рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 оскаржено (вх. 2-43 від 02.06.2008 в/ч НОМЕР_1 ) перед вибуттям до в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_1 . На скаргу отримано відповідь (лист від 09 червня 2008 року № 41/4087), в якій начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 посилається на норми Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, затвердженого наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 20.01.1996 року № 30, який втратив чинність 03.04.2005 на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.03.2005 № 189 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Голови Держкомкордону України» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 березня 2005 за № 322/1062). Також у відповіді зазначено, що в наказі Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 №466 - ос про переміщення з ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_5 до Ізмаїльського ПРИКЗ (в/ч НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 за ініціативою вищого командування у зв`язку зі службовою необхідністю, не зазначено право збереження дати постановки на облік у частині, з якої позивач прибув. Обов`язком Голови Держкомкордону України при виданні наказу про переміщення за його ініціативою було забезпечення прав останнього та передбачення виконання вимог наказу від 20.01.1996 року № 30: пункт 2.21. При переміщенні військовослужбовців, що потребують одержання жилої площі, з однієї військової частини до іншої в межах одного гарнізону, їх облікові справи пересилаються в житлову комісію за місцем нової служби, яка приймає рішення про занесення цих військовослужбовців до списку черги зі збереженням дати їх постановки на облік у частинах, з яких вони прибули. Цим правом користуються також військовослужбовці, переміщені до нового місця служби з іншого гарнізону (місцевості) за ініціативою вищого командування у зв`язку з службовою необхідністю при умові, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена за рішенням колегії Держкомітету (Військової ради напряму) чи наказом про переміщення. Рапорт про зарахування на квартирний облік в ІНФОРМАЦІЯ_6 зі збереженням дати попереднього обліку - з 30 липня 1998 року позивач подав 21 червня 2007 року через два роки, як наказ від 20.01.1996 № 30 втратив чинність, і ним не могли користуватись при розгляді його рапорту та скарги, а тим більше посилатись на нього при наданні відповіді. У відповіді не зазначено причини порушення права позивача бути присутнім при розгляді рапорту про постановку на квартирний облік та причини не розгляду рапорту по суті питання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року - відмовлено.

При винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з такого мотивування, що підстав для зарахування позивача на квартирний облік з 30.07.1998 у житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 не було. Крім того, вимоги про визнання за позивачем права перебування в черзі на квартирному обліку з 30.07.1998 та зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_5 ) та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_5 ) зарахувати позивача на квартирний облік з 30.07.1998 не підлягають задоволенню з тих підстав, що прийняття рішення щодо зарахування військовослужбовців на квартирний облік відповідно до Порядку належить до компетенції житлової комісії військової частини, тому суд не може перебирати на себе повноваження вказаного органу.

Короткий виклад вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 15 листопада 2022 року звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргоюта просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (ВЧ НОМЕР_1 ) та житлову комісію ціє ж ВЧ поновити ОСОБА_1 у його правах - зарахувати на квартирний облік з 30 липня 1998 року, зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (ВЧ НОМЕР_1 ) видати ОСОБА_1 довідку про перебування на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначав, що суд першої інстанції стверджував, що ним не оскаржений наказ Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 року № 466 по особовому складу, але скаржник надсилав скаргу Голові Державної прикордонної служби України від 21.02.2020 р. № 1/465, в якій зазначав про незаконність зняття скаржника з квартирного обліку та просив зобов?язати житлову комісію за місцем проходження служби - в/ч НОМЕР_4 поновити скаржника у його правах - зарахувати на квартирний облік з 30 липня 1998 року, та просив внести зміни до наказу Голови Державного комітету у справах охорони Державного кордону України - Командуючого Прикордонними військами України від 10 жовтня 2002 року № 466 по особовому складу про моє переміщення з Донецького ПРИКЗ ПдСхРУ до Ізмаїльського ПРИКЗ ПдРУ, щодо збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби в ІНФОРМАЦІЯ_10 в/ч НОМЕР_3 - з 30 липня 1998 року (Додаток 3), на що скаржник отримав відповідь від 14.04.2020 року № 2/899, що для внесення змін до наказу Голови Державного комітету у справах охорони Державного кордону України від 10.10.2002 № 466 по особовому складу, наразі немає правових підстав без пояснень яких саме (Додаток 4). Скаржник вважав, що суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4 від 11.07.2007 року його поставлено на квартирний облік з 11.07.2007 року. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що в рапорті я просив поставити мене на облік без збереження дати попереднього обліку. Навпаки, мною в самому рапорті було прописано прохання зарахувати мене на квартирний облік саме з 30 липня 1998 року. В протоколі взагалі відсутня інформація про розгляд клопотання (рапорту) щодо зарахування скаржника в чергу на квартирний облік відповідно до пункту 26 Порядку. В протоколі житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_2 не посилалась на вимоги Тимчасового положення, на яких ґрунтує відмову суд. На думку скаржника суд першої інстанції не врахував у якості доказів скаргу, яку скаржник надсилав до ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.05.2008 року (зареєстрована 02.06.2008 року за вх. № 2-43), яка є у матеріалах справи, в якій зазначав, що в жодному нормативно - правовому акті немає норми, яка б зобов?язувала скаржника стати на квартирний облік в певний термін. За весь час перебування на квартирному обліку за місцем роботи (служби), скаржник міг бути знятий з обліку тільки за підстав, визначених статтею 40 Житлового кодексу Української РСР. Жодна з цих підстав до скаржника за час проходження служби не застосовувалась, тим самим, це підтверджує моє право на перебуванні на квартирному обліку з 30 липня 1998 року. Також суд першої інстанції зазначав, що посилання скаржника на пункт 26 Порядку є безпідставним з огляду на те, що станом на дату набрання чинності Порядком та дату подання рапорту скаржник на квартирному обліку за попереднім місцем служби не перебував. Однак пункт 26 Порядку не вимагає перебування в черзі, а тільки надання довідки встановленої форми про перебування на квартирному обліку за попереднім місцем служби, що було виконано скаржником на його думку при поданні рапорту на зарахування на квартирний облік та надано в якості доказів в матеріалах справи. Факт перебування у черзі з вказанням дати зарахування на облік, згідно пункту 32 Порядку, підтверджується відповідною довідкою з ІНФОРМАЦІЯ_9 , що знаходиться також і в матеріалах житлової справи. Скаржник зазначає про однобічність, формалізований підхід, а також зацікавленість у позитивному для відповідача вирішенні справи свідчить також те, що справа про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року, розглядалась майже 3 роки, суд першої інстанції не враховував заперечення скаржника, і за цей час судом першої інстанції не було досліджено матеріали справи та докази, які надавав скаржника. ???Зміна дати зарахування на квартирний облік з 30 липня 1998 року має визначальне значення для реального отримання скаржником житлового приміщення. Скаржник написав рапорт в червні 2007 року на ім?я безпосереднього командира - начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , з клопотанням про зарахування мене на квартирний облік з 30 липня 1998 року. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 був чинним на момент написання рапорту скаржником. Зміст пункту 26 цього Порядку не містить посилань на дію в часі на момент переведення військовослужбовців, а посилається на час написання рапорту. Не поновлення скаржника в черзі на квартирному обліку із збереженням попереднього часу перебування на обліку з 30 липня 1998 року в Донецькому прикордонному загоні Південно-Східного регіонального напрямку, останній вважав порушенням рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби. Скаржник зауважив, що суд першої інстанції не вивчив наявну судову практику та не врахував при винесенні рішення аналогічні правові висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 362/776/19, від 22 травня 2020 року у справі № 569/13485/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 552/7905/17, які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Рішенням КСУ від 22.06.2022 року № 5-р(II)/2022 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини другої статті 40 Житлового кодексу України (щодо дискримінації у реалізації права на житло) - визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 2 частини другої статті 40 Житлового кодексу України. Скаржник наголошував на тому, що житловою комісією та посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 були порушені діючі вимоги Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081, та його права при розгляді рапорту про продовження квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 з 30 липня 1998 року: скаржник зазначав, що його не було повідомлено про дату призначення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 по розгляду рапорту ні завчасно, ні в день засідання, ні після; результати розгляду рапорту та рішення житлової комісії про продовження квартирного обліку за місцем роботи в Державній прикордонній службі в в/ч НОМЕР_1 не були доведені ні в якому вигляді у визначені терміни; в протоколі взагалі відсутня інформація про розгляд клопотання (рапорту) скаржника щодо поновлення йогов черзі та квартирному обліку з 30 липня 1998 року, відсутні посилання на відповідні норми законодавства. Рішення, прийнятті в незаконний спосіб або в порушення встановленого порядку, повинні бути переглянуті в інтересах особи, права якої були порушені. Тимчасове положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, затверджене наказом від 20.01.96 № 30, на яке посилається суд першої інстанції, втратило чинність як таке, що не відповідало вимогам законодавства України (на підставі наказу Адміністрації Держприкордонслужби України від 14.03.2005 року № 189), і немає ніякого відношення до справи скаржника.

Позиція інших учасників справи

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2022 за позовом ОСОБА_1 про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30.07.1998 відмовити в повному обсязі.

Мотивуючи такий відзив представник відповідача виходив з наступного, що наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос (наказ є чинним) позивача переведено до військової частини НОМЕР_1 , у наказі, відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення за позивачем не збережено попередньої дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби. Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 № 704-354 від 12.11.2020 позивач перебував на квартирному обліку у військовій частина НОМЕР_3 з 30.07.1998 до 25.12.2002 та знятий з квартирного обліку житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_9 протоколом № 108 від 25.12.2002 (протокол не оскаржений та є чинним). Відповідних доказів, що позивач з 26.12.2002 до подання ним рапорту про зарахування на квартирний облік до військової частини НОМЕР_1 від 22.06.2007 перебував на квартирному обліку - не надано. Посилання позивача на пункт 26 Порядку є безпідставним з огляду на те, що станом на дату набрання чинності Порядком та дату подання рапорту позивач на квартирному обліку за попереднім місцем служби не перебував. Отже, підстав для зарахування позивача на квартирний облік з 30.07.1998 у житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 не було.

Явка сторін в судове засідання

Сторони про час і місце судового засідання з приводу апеляційного перегляду справи повідомлені належним чином. Скаржник заявив клопотання, щодо проведення судового засідання без його участі. Представник відповідача заявив клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, якє було задоволено, однак з технічних причин не зміг прийняти участь в режимі відеоконференції. Судова колегія враховуючи приписи ч.4 ст.212 ЦПК України ухвалила слухати справу на підставі наявних матеріалів справи, відзивів та заперечень сторін.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судовою колегією встановлено, що з 1998 по 2002 рік позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ), на квартирний облік загального порядку був зарахований з 30 липня 1998 року, що підтверджено витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_9 № 48 від 20.10.1998 та довідкою № 6/8-516 від 05.11.2002 (а.с.12,65,67).

Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос капітана ОСОБА_1 призначено начальником відділення прикордонного загону, звільнивши його з посади заступника начальника відділення прикордонного контролю «Сніжне-авто» з виховної роботи контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_11 » НОМЕР_6 прикордонного загону військ Східного напряму (а.с. 82).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_9 № 108 від 25.12.2002 позивача знято з квартирної черги у зв`язку з переведенням до нового місця служби (а.с. 66).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_3 про здачу житлового приміщення №704-353 від 12.11.2020, ОСОБА_1 у період служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 24.07.1998 по 06.11.2002 житловою площею не забезпечувався (а.с.67).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_3 №704-354 від 12.11.2020, ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_3 ) з 30.07.1998 до 25.12.2002 та знятий з квартирного обліку спільним рішенням командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_9 (протокол № 108 від 25.12.2002) (а.с. 67).

21.06.2007 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з клопотанням про зарахування його на квартирний облік з 30 липня 1998 року (а.с. 11).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4 від 11.07.2007 позивача поставлено на квартирний облік з 11.07.2007 (а.с. 69).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 2 від 11.07.2008 позивача знято з квартирного обліку у зв`язку з переведенням до нового місця служби (а.с.70).

Рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 оскаржено позивачем 28.05.2008 (а.с.14-15).

Згідно відповіді на скаргу від 09 червня 2008 року № 41/4087), у наказі Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 №466 - ос не зазначено, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, з 5.11.2002 ОСОБА_1 знято з квартирного обліку у в/ч НОМЕР_3 , на постановку на квартирний облік у ІНФОРМАЦІЯ_6 подано рапорт 22.06.2007, на засіданні комісії протоколом № 4 від 11.07.2007 року останнього прийнято на квартирний облік у загальну чергу по м. Болград, посилання на п. 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, є безпідставним, так як вона набирає чинності з дня опублікування (а.с.16).

Але ж суд першої інстанції прийняв поспішне рішення, яке не відповідає у достатній мірі юрисдикіі виниклих між сторонами правовідносин які по суті є публічно-правовими пов`язаними з проходженням публічної служби позивачем.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби(пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг(пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміна «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на наведене до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16, 17), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72)).

Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року; зобов`язання поновити документи щодо поновлення його, ОСОБА_1 , на житловому обліку у черзі на отримання житла з 30 липня 1998 року. Підставою для звернення з позовом стало те, що, як стверджує позивач, житлова комісія відповідача протиправно не поновила строк перебування у черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року, що суперечить чинному законодавству.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті).

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міністерства оборони України у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами) (пункт 2 розділу І Інструкції № 380).

Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення (абзац перший пункту 4 розділу І Інструкції № 380).

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міністерства оборони України, в Генеральному штабі Збройних Сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії. До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку (пункт 1 розділу ІІ Інструкції № 380).

Житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва (пункт 7 розділу ІІ Інструкції № 380).

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 розділу ІІ Інструкції № 380).

Отже, у спірних правовідносинах за Інструкцією № 380 відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій щодо забезпечення жилим приміщенням в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом від 5 лютого 2018 року; близький за змістом припис є і в поточній редакції цієї частини, чинній з 23 червня 2018 року).

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги позову положеннями Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Інструкції № 380, оскаржив діяння відповідача, житлова комісія якого зняла позивача з житлового обліку як військовослужбовця. Соціальна гарантія, якої, як він вважав, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права потрібно розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців). З урахуванням наведеного обґрунтованим є висновок, що спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22).

Підсумовуючи, спір у справі, що переглядається, помилково розглянутий судом загальної юрисдикції першої інстанції у порядку цивільного судочинства, коли такий спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Наведені порушення норм процесуального права є безумовною та обов`язковою підставою для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі та роз`ясненням позивачеві права звернутися до суду із заявою про направлення справи для розгляду судом, встановленим законом.

Також постановами Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.10.2022 року у справі № 725/5228/21, від 27.07.2022 року №569/5974/20, від 21.06.2022 року № 161/11980/21 анлогічна позиції Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній постанові.

Таким чином позивач у справі, що розглядається, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, просить вирішити питання щодо його права набуття ним права на службове житло у період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням його службових обов`язків на посаді війсьвослужбовця.

Ураховуючи наведене, колегія суддів враховуючи позицію Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість вирішення даного спору у порядку цивільного судочинства. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів Одеського апеляційного суду вважає, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про можливість вирішення даного спору у порядку цивільного судочинства. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Вказане має наслідком необхідність закриття провадження у справі відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до ЦПК України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно частини четвертої ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови письмово звернутися до Одеського апеляційного суду з заявою про направлення справи до Одеського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 19-22,255, 256, 367, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського місьрайнного суду Одеської області від 26 жовтня 2022 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 25 січня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко