КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2069/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної авіаційної служби України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у складі судді Рибака М.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної авіаційної служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом у якому просив стягнути з Державної авіаційної служби України на свою користь моральну шкоду у розмірі 1200 000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42 000 грн, витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 15 500 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 05.08.2020 Верховний Суд виніс постанову по справі №826/1003/17 якою, зокрема, визнав протиправним та скасував наказ Голови Державної авіаційної служби України Більчука О.В. від 03.01.2017 №2 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України; постановив поновити ОСОБА_1 на посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України з 04.01.2017 року; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України допущено до негайного виконання.

13 серпня 2020 року з листа Державіаслужби позивач дізнався, що на виконання Постанови Верховного суду від 05.08.2020 по справі 826/1003/17 наказом голови Державіаслужби від 07.08.2020 №289о/с у порушення Закону «Про державну службу» позивача поновлено на неіснуючій посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державіаслужби. А наступним наказом від 07.08.2020 №290 о/с «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » з 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено з посади директора департаменту авіаційної безпеки Державіаслужби у зв`язку з досягненням 65-річного віку. При цьому, позивачу не було запропоновано аналогічну існуючу посаду - начальника управління авіаційною безпекою, де вікового обмеження не існує. При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата за час, на який його було поновлено на роботі.

Внаслідок протиправних дій з боку керівництва Державіаслужби України позивачу спричинено моральну шкоду, що підтверджується фактом визнання судом незаконності його звільнення. Виходячи із обсягу фізичних, душевних та психічних страждань протягом тривалого часу, що відбувається і по сьогоднішній день, непоправне зниження ділової репутації та фактичну неможливість відновити до попереднього стану ділову репутацію та соціальне становище, що мали місце перед звільненням. Враховуючи час та зусилля, необхідні для відновлення його прав, продовження з боку керівництва Державіаслужби України нехтуванням його правами та перепони у їх відновленні. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає обґрунтованим розмір заподіяної моральної шкоди і просить стягнути на його користь 200 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Державної авіаційної служби України на користь позивача 500 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнено з Державної авіаційної служби України на користь позивача 42000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 15500 грн витрат, пов`язаних із проведенням експертизи. Стягнуто з Державної авіаційної служби України на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 5000 грн.

В апеляційній скарзі представник Державної авіаційної служби України вважає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням вимог чинного законодавства, без урахування всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки кожного аргументу наведеного скаржником, не досліджено чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Зазначено, що норми права, які застосовував суд, зокрема посилання на рішення Європейського суду з прав людини та постанову Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц не відповідають вимогам релевантності, оскільки використано цитати із рішень ЄСПЛ, які були сформульовані за принципово інших обставин та таких, які обґрунтовують інші правові висновки, практика ЄСПЛ застосована фрагментарно, що виявляється в цитуванні та, відповідно, посиланні на правові позиції Суду, які не є релевантними для конкретної судової справи.

Вказано, що висновок отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки наданий ТОВ «Експертно-дослідна служба України», який відповідно до частини 1 статті 7 ЗУ «Про судову експертизу» не входить до переліку суб`єктів судово-експертної діяльності.

Також апелянт зазначає, що позивачем порушено порядок пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: не направлення позивачем на адресу відповідача документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, позбавило відповідача можливості подати до суду клопотання про не співмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Грінцов І.В. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення та просить вирішити питання щодо витрат на правничу допомогу.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 206), тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у його відсутність.

Колегія суддів вислухавши ОСОБА_1 та його представника -адвоката Грінцова І.В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Голови Державної авіаційної служби України від 15.12.2014 № 342/с ОСОБА_1 , директора департаменту авіаційної безпеки та адміністративного забезпечення переведено на посаду директора департаменту авіаційної безпеки.

Наказом Державіаслужби України від 03 січня 2017 року №2 о/с "Про звільнення ОСОБА_1 " за підписом Більчука О.В. звільнено позивача 03 січня 2017 року з посади директора департаменту авіаційної безпеки відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 3 Закону України "Про очищення влади", пункту 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі листа СБУ від 27 грудня 2016 року № 24/166808-л.

Постановою Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 826/1003/17 визнано протиправним та скасовано наказ Голови Державної авіаційної служби України Більчука О.В. від 03 січня 2017 року № 2 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України з 04 січня 2017 року. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України допущено до негайного виконання.

Убачається, що на виконання постанови Верховного Суду, наказом голови Державіаслужби від 07.08.2020 № 289о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді директора департаменту авіаційної безпеки Державіаслужби (а.с. 13).

Наказом від 07.08.2020 № 290о/с "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " з 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено з посади директора департаменту авіаційної безпеки Державіаслужби у зв`язку з досягненням 65-річного віку (а.с. 16).

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок протиправних дій з боку керівництва Державіаслужби України йому спричинено моральну шкоду, що підтверджується фактом визнання судом незаконності його звільнення.

Відповідно до висновку експерта № 699/05/2021 від 13.05.2021 складеного за результатами проведення психологічної експертизи, у ОСОБА_3 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на активне соціальне функціонування його як особистості та виникли внаслідок незаконного звільнення та порушення його прав з боку керівництва Державної авіаційної служби України; ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою; можливий розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1000000 (один мільйон) гривень (а.с. 35-58).

Указаний висновок складено експертом Мінчевою О.А. , яка має вищу психологічну освіту, є атестованим судовим експертом та стаж експертної діяльності з 2020року. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Підстав для сумніву у об`єктивності висновку експерта не встановив районний суд, не вбачає таких і колегія суддів.

Задовольняючи позов частково й стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 500 000 грн, моральної (немайнової) шкоди, районний суд виходив з обставин справи та того, що розмір відшкодування такої шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, пославшись на висновок Великої Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц.

Між тим, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові по справі справа № 910/11621/16 від 02 липня 2020 року, відзначає, що за змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, "...3 огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди...".

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На підставі ч. 1, ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський Суд з прав людини у рішеннях у справах "Рисовський проти України" № 29979 від 20.10.2011, "Антоненков та інші проти України" № 14183/02, від 22.11.2005 року, вказував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть, якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Незаконність дій відповідача встановлена постановою суду касаційної інстанції від 05.08.2020 у справі № 826/1003/17, за наслідками розгляду якої визнано протиправним та скасовано наказ Голови Державної авіаційної служби України від 03 січня 2017 року № 2 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України з одночасно поновленням його на раніше займаній посаді (а.с.15-24).

Отже, встановлена у адміністративній справі протиправність дій відповідача, що призвела до порушення трудових прав та законних інтересів ОСОБА_1 , в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК Україниу цій справі доказуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав "правомірні очікування" особи майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції. При цьому, суд зазначав, що необхідно, щоб правомірне очікування мало більш конкретний характер, ніж просто надія, в його основі повинні знаходитися норма права чи правовий акт, наприклад, рішення суду (п. 75 постанови Великої палати Європейського суду з прав людини від 13.12.2016 року по справі "Белане Надь проти Угорщини", скарга № 53080/13, п. 31, 32 рішення Суду від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України" заява № 803/02).

Судовий експерт у наданому висновку зазначає, що за результатами аналізу інтерв`ю, психологічної діагностики ОСОБА_1 , матеріалів наданих на дослідження експерту, встановлюється, що травмувальна ситуація призвела до негативних змін, які відобразилися у: порушенні усталеного (звичного) плину життя позивача, втраті ресурсів (інтелектуального,фізичного, емоційного), його психоемоційного виснаження особистості. Експерт також вважає, що орієнтовна сума грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , може становити 1 000 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Виходячи із змісту принципу з`ясування всіх обставин у справі, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює,а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень, з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц, вказала про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд, враховує й те, що розмір моральної шкоди визначений експертом орієнтовно, зокрема, суд може зменшити, або збільшити розмір заподіяної моральної шкоди задля розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок дій саме відповідача було спричинено моральну шкоду, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, правомірно стягнувши понесені ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою вартості проведеної по справі експертизи.

Разом з тим, колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача і, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням ступеня фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалості й тяжкості, істотності вимушених змін у його житті, а також з урахуванням конкретних обставин справи, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості дійшла висновку про зміну розміру відшкодування моральної шкоди, встановивши його у сумі 100 000 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення районного суду в частині вирішення вимог заявленого позову й зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 500 000 грн до 100 000 грн.

За таких обставин, з урахуванням вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, суму судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача у дохід держави необхідно змінити з 5 000 грн до 1 000 грн.

Окрім цього колегія суддів не може погодитися з висновком районного суду щодо наявності підстав до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, у сумі 42 000 грн.

Згідно з частинами четвертою-шостою статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підтвердження доказів несення витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 42 000 грн, позивачем до позовної заяви долучено договір укладений між ним та адвокатом АБ "Грінцов та Партнери" про надання правової допомоги № 0102-1 від 01.02.2021 (а.с. 25-26), додаток № 1 до договору про надання правової допомоги та виписки по рахункам від 04.02.2021 та від 03.03.2021, з яких убачається, що позивач оплатив вартість послуг відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 42 000 грн (а.с. 27-29).

Зі справи убачається що клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу міститься у позовній заяві й докази про понесення таких витрат ним долучено у якості додатку до позову.

Між тим, у справі відсутні докази на спростування тверджень апеляційної скарги про не направлення (невручення) представнику відповідача додатків до позовної заяви, яким позивач обґрунтовував понесені витрати на професійну правничу допомогу, чим сторону спору було позбавлено можливості подати заяву про зменшення таких витрат з підстав їх не співмірності та необґрунтованості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо завищеної суми витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача, колегія суддів ураховує таке.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У постанові Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що вартість витрат визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Задовольняючи витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі, районний суд не врахував, що заявлена відповідачем сума не може бути безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до змісту додатку №1 до договору про надання правової допомоги № 0102-1 від 01.02.2021року, до переліку юридичних послуг включено: надання усних та письмових консультацій, правовий аналіз наданих клієнтом матеріалів, підготовка та подання позовної заяви, контроль призначення справи до розгляду, представництво інтересів клієнта під час розгляду справи в суді першої інстанції, підготовка процесуальних документів в ході судового розгляду справи, надання інших юридичних послуг, узгоджених сторонами (а.с.27).

Між тим, установлена у договорі сума вартості послуг носить узагальнюючий характер, без конкретизації таких витрат по кожному виду таких послуг, не розкрито зміст словосполучення «інших юридичних послуг», які адвокат надав чи буде надавати на майбутнє, що суперечить положенням ст..137 ЦПК України.

Не узгоджується з вимогами цивільного процесуального законодавства послуга адвоката, пов`язана з зобов`язанням його контролювати призначення справи до розгляду.

Колегія суддів враховує, що предмет заявленого спору не представляє очевидну складність, остільки фактично зміст позовних вимог ґрунтується на обставинах, установлених Верховним Судом у справі № 826/1003/17 щодо протиправності дій відповідача пов`язаних зі звільненням ОСОБА_1 з роботи та поновлення його на раніше займаній посаді (а.с.1-4,15-24); що адвокатом під час судового розгляду складено відповідь на відзив, який міститься на одному аркуші та не потребувало витрати значного часу для її складання (а.с.89), а також те, що розгляд справи відбувся протягом одного судового засідання у період з 14.52 до 16.15, тобто було використано близько 1 год. 30хв. робочого часу (а.с.133-135).

Окрім цього, районним судом належним чином не враховано ту обставину, що матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час та те, що вирішений спір особливої складності не представляє.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих рішенням суду з відповідача на користь позивача заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення встановленого судом розміру судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з 42 000 грн до 20 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, подана по справі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене по справі рішення - зміні шляхом зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державної авіаційної служби України на користь ОСОБА_1 з 500 000 грн до 100 000 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу з 42 000 грн до 20 000 грн.

Окрім цього підлягає зменшенню розмір судового збору, який підлягає стягненню з Державної авіаційної служби у дохід держави з 5 000 грн до 1 000 грн

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної авіаційної служби України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року змінити шляхом зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державної авіаційної служби України на користь ОСОБА_1 з 500 000 грн до 100 000 грн, а також суми витрат на професійну правничу допомогу з 42 000 грн до 20 000 грн.

Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з Державної авіаційної служби у дохід держави з 5 000 грн до 1 000 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: