П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року місто Київ

справа № 463/5390/22

провадження№22-ц/824/13731/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 4 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Діденко Є.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава російська федерація, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в який просив встановити факт, що його вимушене переселення у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією та призвело до порушення його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного та сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країні, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю.

Заяву обґрунтовано тим, що заявник був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та допомагав своїй матері ОСОБА_2 , яка мала літній вік, декілька хронічних захворювань та проживала поруч за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник внаслідок другої фази збройної агресії російської федерації проти України, у березні 2014 року був змушений покинути тимчасово окуповану територію України разом зі своєю матір?ю та перебувати на підконтрольній уряду України території.

Зокрема, в містах Маріуполь, Львів та Київ. У м. Макіївка Донецької області були порушені належні йому конституційні права, гарантовані йому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 р. та Конституцією України, що і змусило заявника покинути тимчасово окуповану територію Донецької області України.

Таким чином вимушене переселення ОСОБА_1 , у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією та призвело до порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров?я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року, справа № 463/14863/21, провадження № 2-0/463/40/22, стосовно матері ОСОБА_2 , яка проживає разом з заявником, встановлено факт, що її вимушене переселення у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією.

З огляду на зазначене, заявник просив задовольнити заяву в повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду від 4 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області відбулось внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією.

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити повністю. В апеляційній скарзі зазначає про те, що висновки суду не відповідають викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на висновки судів, висловлених у рішеннях від 10 серпня 2022 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області у справі №344/9022/22; від 05 липня 2022 року Личаківським районним судом м. Львова у справі №463/14863/21, якими встановлено порушення конституційних прав особи, яка звернулася до суду з аналогічними заявами.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені: представник заявника - повідомлена про розгляд справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою /а.с.78, том 2/ від заявника та його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності; заінтересована особа Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України - повідомлялось шляхом направляння судового повідомлення на офіційну електронну пошту, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

7 листопада 2023 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від представника Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, в якому просить розгляд справи проводити за відсутності представника Мінреінтеграції.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , уродженець п. Єсаулівка Антрацитовського району Луганської області, був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.12.2016 року № 8415 був вимушений переміститись з тимчасово окупованої території міста Макіївка Донецької області до міста Києва за адресою: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з довідки з питань соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, остання посвідчує лише факт його переселення з м. Макіївка до м. Києва, однак відомості щодо причин такого переселення відсутні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції виходив із того, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України; факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області України є загальновідомими; Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності; масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 92100 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітрна ситуація українських біженців і переміщених осіб»; порушення прав ОСОБА_1 , які гарантовані Гаазькою, Женевською Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими ним доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбуваються на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення.

Оскільки встановлення порушення прав пов`язано зі спором про право, тому неприпустимо розглядати вимоги в частині встановлення факту порушення конституційних та конвенційних права заявника в рамках встановлення факту, що має юридичне значення.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Рішення суду в частині встановлення факту, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області відбулось внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією, апеляційним судом не переглядається.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 в іншій частині, то в цій частині колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суд першої інстанції, правильно зазначивши про те, що встановлення порушення конституційних прав заявника пов`язано зі спором про право, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про встановлення факту порушення його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні заяви про із залишенням заяви в цій частині без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Рішення судів, ухвалені апеляційними судами в інших справах, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не підлягають врахуванню при розгляді цієї справи, виходячи з положень ч.4 ст.263 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 268, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 4 липня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимог заяви про встановлення факту порушення конституційних та конвенційних права заявника скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава російська федерація, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України в частині порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров?я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю, - залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 право подати позов на загальних підставах.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус