Дата документу 20.12.2023 Справа № 331/5427/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5427/21 Головуючий у 1 інстанції Яцун О.О.
Провадження № 22-ц/807/2119/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Крилової О.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та припинення права власності,

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та припинення права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.11.2017 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 у позику суму грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2017 року. В строк, який встановлений в розписці, ОСОБА_4 грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим, Позивач був змушений звернутись до суду. 08 серпня 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №331/5507/19 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Позивача заборгованість згідно розписки, а також судовий збір. Рішення набрало законної сили 17 серпня 2020 року. У подальшому позивач вказує, що 13 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., згідно якого дарувальник ОСОБА_4 передав, а обдарована ОСОБА_2 безоплатно прийняла в дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначив, що ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_4 , які спільно були зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_2 . Вказана квартира знаходилась у власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про спадщину за законом серія ННЕ №732361, згідно якого ОСОБА_5 отримав 13.06.2019 року від померлої рідної сестри ОСОБА_6 .. Позивач на обґрунтування також зазначав, що ОСОБА_4 вже після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем (повернути позивачу позику у розмірі 30 000 доларів США), фактично з метою недопущення погашення цього боргу за рахунок належного йому на праві власності майна, зокрема квартири, подарував квартиру ОСОБА_2 , чим порушив права позивача, як кредитора на повернення суми позики, у зв`язку з чим позивач вважає, що договір дарування підлягає визнанню недійсним. У подальшому позивач також вказує, що надалі ОСОБА_2 , отримавши в дарунок від ОСОБА_4 квартиру, майже одразу продала її відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири від 17.08.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., реєстраційний №1159. Позивач зазначив, що ОСОБА_2 була обізнана про борг її батька ОСОБА_4 перед позивачем за розпискою, оскільки до січня 2020 року ОСОБА_4 займав посаду директора ТОВ «ВТЦ РІЦ», де ОСОБА_2 обіймала посаду заступника директора ТОВ «ВТЦ РІЦ», а позивач є учасником ТОВ «ВТЦ РІЦ». Таким чином, позивач вказує, що ОСОБА_2 фактично не мала наміру проживати у квартирі, отримала квартиру від рідного батька в дарунок виключно з метою недопущення погашення боргу ОСОБА_4 перед позивачем у розмірі 30 000 доларів США за рахунок квартири, що підтверджується навіть тим, що договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17 серпня 2020 року, в день набрання рішенням суду законної сили. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що договір дарування, як і договір купівлі-продажу, підлягають визнанню недійсними, як такі, що укладені з метою уникнення сплати боргу позивачу.

Просив визнати Договір дарування від 13.12.2019 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрований в реєстрі за №2404 недійсним.

Визнати Договір купівлі-продажу квартири від 17.08.2020 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., реєстраційний №1159 недійсним.

Припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , яке ОСОБА_3 здобув на підставі Договору купівлі-продажу від 17.08.2020 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., реєстраційний №1159.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції невірно визначено обставини справи, а саме не враховано строк настання зобов`язання ОСОБА_4 за договором кредиту, а відтак договір дарування квартири ОСОБА_4 ОСОБА_2 є фіктивним, оскільки укладався з метою неповернення позики.

17.11.2023 року від представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про необґрунтованість доводів апелянта стосовно фіктивності правочинів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки, 04 листопада 2016 року ОСОБА_4 , отримав від ОСОБА_1 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США строком до 01 березня 2017 року. Зобов`язується повернути суму у зазначений строк (а.с.8 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННЕ № 732361 від 13 червня 2019 року, ОСОБА_4 отримав у спадок від сестри ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.25 т.1).

13 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири № НОЕ 657960, який зареєстровано в реєстрі за № 2404, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., згідно якого дарувальник ОСОБА_4 подарував та безоплатно передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла в дар майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,13 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01(а.с.26-29 т.1).

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року, позивач ОСОБА_1 звернувся 19 грудня 2019 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. За результатами розгляду даної справи, цивільний позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно розписки від 04 листопада 2016 року у розмірі 30000,00 доларів США (тридцять тисяч доларів США), а також судовий збір у розмірі 7041,00 грн. (а.с. 9-12, 13-18 т.1).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , законним представником якого є ОСОБА_11 , залишено без задоволення, а рішення Жовтневого

районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у цій справі залишено без змін. Постанова набрала законної сили 07.02.2023 року.

Ухвалою Верховного суду від 03 квітня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_9 , поданою її ОСОБА_12 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

17 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири серії НМВ № 057902, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., який зареєстровано в реєстрі за № 1159, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 приймає належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та сплачує за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму, а саме 403800 гривень (а.с.30-33 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 07 жовтня 2020 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було складено відповідний актовий запис № 665 (а.с.21 т.1).

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 було направлено претензію кредитора на адресу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмили Сергіївни, із змісту якої вбачається, що кредитор ОСОБА_1 просить приватного нотаріуса Масловець Л.С. завести спадкову справу після смерті спадкодавця ОСОБА_4 та повідомити спадкоємців померлого ОСОБА_4 про наявність заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 у розмірі 30000 доларів США та у розмірі 7041 грн. зі сплати судового збору, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.146-148 т.1).

Згідно копії спадкової справи № 153/2020, спадкова справа була відкрита 08 грудня 2020 року після смерті ОСОБА_4 (а.с.151-157 т.1).

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 (серії НОМЕР_2 ), остання відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с.91 т.1).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що в момент оформлення договору дарування будь-яких обтяжень чи обмежень щодо квартири не було, заходи забезпечення не вживалися, жодних заборон не існувало.

Між тим, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначив, що оспорюваний договір дарування квартири є правочином, який вчинено на його шкоду, як кредитора.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійснимвідповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 (провадження № 61-7390св22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відчуження належної ОСОБА_4 квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а отже підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним немає.

Судом також зазначено, що твердження представника позивача про те, що рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року набрало законної сили 17.08.2020 року, і в той же день - 17.08.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений умисно (фіктивно) договір купівлі-продажу квартири не відповідає дійсності, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року, а отже в момент укладення договору купівлі-продажу квартири, вказане рішення суду ще не набрало законної сили.

Виходячи із вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що оспорювані правочини порушують його права та охоронювані законом інтереси, наявність умислу сторін правочину і те, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання таких правочинів. Як наслідок, договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2020 року неможна визнати недійсним, так як даний оспорюваний правочин був вчинений відповідно до норм чинного законодавства з метою реалізації ОСОБА_2 свого законного права, а саме права розпорядження своїм майном, яке їй законно належало на підставі договору дарування від 13 грудня 2019 року, який є дійсним.

Щодо заявлених позовних вимог в частині припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , то зазначені вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У своїй Постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд України зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Також, Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

При цьому, у своїй Постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом України зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника,

на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Варто зазначити, що аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

З матеріалів справи вбачається, що відчуження належної ОСОБА_4 квартири відбулося до моменту звернення ОСОБА_13 до суду, на вказане майно не було накладено арешту, заборони відчуження, а також відсутні докази на підтвердження того, що відчуження відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а відтак відсутні підстави для визнання не дійсним договору дарування квартири, і, як наслідок, договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року набрало законної сили 17.08.2020 року, і в той же день - 17.08.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений умисно (фіктивно) договір купівлі-продажу квартири були предметом розгляду в суді першої інстанції та повністю спростовані. Оскільки, як вже зазначалось, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року, а отже в момент укладення договору купівлі-продажу квартири, вказане рішення суду ще не набрало законної сили.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення ч.ч.1,2 ст.51 ЦПК України, шляхом не залучення у дану справі відповідачів ОСОБА_10 в особі представника ОСОБА_11 та ОСОБА_9 колегією суддів оцінюється критично з огляду на наступне.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.02.2023 року у цій справі, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_14 , у зв`язку з тим, що в клопотанні не зазначено які саме дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 порушили права позивача, також не вказано які саме права, свободи чи законні інтереси позивача були невизнані чи ос порені вказаними особами.

Окрім того, представник позивачів, в порушення п. 4 ч. 3 с. 175 ЦПК України, не зазначено, які саме вимоги ставляться до даних відповідачів, так як обов`язковою вимогою, яка ставиться до цивільного позову, є зазначення змісту позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач

просить суд визначити у рішенні, а якщо позв подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Щодо аргументу позивача про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_15 були залучені як правонаступники померлого ОСОБА_4 у справі №331/5507/23 про стягнення позики, а тому були повинні були бути залученими як співвідповідачі у цій справі, то він не є доречним. Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Саме тому залучення ОСОБА_10 та ОСОБА_15 у справі №331/5507/23 було здійснено відповідно до вимог законодавства. А їх залучення у справі, що розглядається не має підстав.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з рішенням суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та

інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді: