ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1747/23 Справа № 226/2786/21 Суддя у 1-й інстанції - Петунін І.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Виконавчий комітет Мирноградської міської ради,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 226/2786/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мирноградської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 30 листопада 2021 року (суддя Петунін І.В.), ухваленого в приміщенні Димитровського міського суду Донецької області,повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Мирноградської міської ради № 333 від 15.09.2021 було визначено місце проживання його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в родині матері ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Дане рішення було прийняте спираючись на висновок у справах дітей виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 02.09.2021 року. З даним рішенням позивач не погоджується оскільки комісією не враховано дотримання забезпечення найкращих інтересів дитини згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, не враховано що малолітній ОСОБА_3 , 2020 року народження проживав і проживає на теперішній час разом з ним та його батьками за адресою: АДРЕСА_2 . Вважав, що комісією не були враховані пояснення свідків, що саме він приділяв сину багато часу та з відповідальністю ставився до своїх батьківських обов`язків. Під час засідань комісії до нього застосовувалась дискримінація, що можуть підтвердити свідки. Комісією не був прийнятий до уваги той факт, що позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років і незважаючи на це має свій постійний дохід, на відміну від матері дитини. Крім того, 06.09.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача з проханням про припинення розгляду заяви, оскільки ним 06.09.2021 року до суду подана позовна заява про визначення місця проживання дитини, але листом від 14.09.2021 року йому було відмовлено.

Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мирноградської міської ради № 333 від 15.09.2021 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що в провадженні Димитровського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа № 226/2643/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Мирноградської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2020 року народження. А тому, позивач має захищати свої інтереси під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент, коли відповідачем розглядалась заява про визначення місця проживання дитини і рішення по цій заяві ще не було прийняте, то 06.09.2021 року він звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з позовом про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду його позовна заява була призначена до розгляду. 06 вересня 2021 року він звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив, що він звернувся до суду з зазначеним позовом, та просив припинити розгляд заяви до вирішення питання в суді, додавши копію позовної заяви. В порушення частини 3 статті 19 СК України відповідач не припинив розгляд заяви до вирішення питання в суді та вині незаконне рішення «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 15.09.2021 року № 333.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Виконавчий комітет Мирноградської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів позивача в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСОБА_4 , яка діє в інтересах третьої особи ОСОБА_2 , також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача у справі та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції при розгляді даної справи правильно застосовано норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Виконавчий комітет Мирноградської міської ради про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник відповідача в судове засідання не з`явився. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

ОСОБА_2 та її представник про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Позивач ОСОБА_1 та третя особа у справі ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про розв`язання спору між нею та ОСОБА_1 щодо місця мешкання дитини, рішенням Виконавчого комітету Мирноградської міської ради було прийнято рішення № 333 від 15.09.2021 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у родині матері.

06.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2020 року народження за наслідками якої 20.09.2021 року відкрито провадження та справа призначена до підготовчого засідання.

06.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Виконавчого комітету Мирноградської міської ради з заявою про припинення розгляду заяви про визначення місця проживання ОСОБА_3 , 2020 року народження, у зв`язку з поданням ним до суду позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Листом від 14.09.2021 року йому було відмовлено у задоволенні даної заяви.

Згідно з актом фактичних обставин проживання дітей з батьками від 16.09.2021 року, малолітній ОСОБА_3 , 2020 року народження мешкає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 є фізичною-особою підприємцем, а також працює електрослюсарем підземним 5 розряду дільниці ПіВУ у ВП «Шахта «Центральна» ДП «Мирноградвугілля» та з 08.09.2021 року по 25.09.2023 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в провадженні Димитровського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа № 226/2643/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Мирноградської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2020 року народження. А тому, позивач має захищати свої інтереси під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

В даній справі ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мирноградської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 15 вересня 2021 року № 333.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я , дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

З указаного випливає, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

У справі, що переглядається, предметом апеляційного оскарження є рішення Виконавчого комітету Мирноградської міської ради щодо визначення місця проживання дитини.

Проте, судом першої інстанції було встановлено, що в провадженні Димитровського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа № 226/2643/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Мирноградської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2020 року народження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

В даній справі позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню.

За таких обставин, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Вищезазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 01 лютого 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко