ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/2726/21 Номер провадження 22-ц/814/1925/23Головуючий у 1-й інстанції Філіп`єва В. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Дряниці Ю.В.,Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Браславської Ольги Анатоліївни

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 липня 2022 року, ухвалене суддею Філіп`євою В., повний текст рішення складено 15.07.2022 р.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту, виселення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 р. ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права відповідача на користування вказаною квартирою та його виселення із квартири.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З цим рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Браславська О.А. подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, яке на її думку суперечить нормам матеріального і процесуального права, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути судові витрати у вигляді судового збору та на правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач доводиться сином позивачці, проживає та зареєстрований у спірній квартирі, яка належить позивачці на праві приватної особистої власності. З весни 2020 року між ними склалися неприязнені стосунки, позивачка зверталася до правоохоронних органів та змушена була виїхати в орендоване житло кімнату гуртожитку, де і проживає на теперішній час. З цього часу сторони не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, між ними відсутні спільні права і обов`язки, отже, вони не є членами сім`ї в розумінні ст. 3 СК України.

Вказує, що позивачка позбавлена права проживати у власній однокімнатній квартирі, площа якої 17 кв. м., оскільки між нею та відповідачем існують вкрай негативні ворожі стосунки, тоді як житлова площа на одну особу не може бути менше 13,65 кв. м. Крім цього, вони є особами різної статі, жити в одній кімнаті не відповідає їх інтересам та суперечить ст.50 ЖК України. Також на неможливість сумісного проживання в одній квартирі з відповідачем свідчить вік позивачки та наявність у неї хронічних хвороб. Відповідач фактично погоджувався з позовом, сторони намагалися укласти мирову угоду, проте відповідач в подальшому відмовився.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відповідач є членом сім`ї позивачки.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

У судове засідання сторони не з`явилися. Про день, час і місце розгляду справи повідомлені. Від сторони позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач не подавав клопотань про відкладення розгляду справи.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідача по справі) є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (позивачка), що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, актовий запис №141 від 21.07.1992 (а.с.7).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , виданого Зміївським відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, актовий запис № 67 від 19.03.1996 (а.с.8).

18 червня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, актовий запис №35 від 18.06.2004 та присвоєно позивачці прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_3 , виданого Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області (а.с.9).

На підставі договору купівлі-продажу від 04.10.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Т.В. Калашник за реєстровим № 3-322, позивачці ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_7 ) на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с.10).

Згідно Довідки ОСББ «Донець» Зміївського району Харківської області №235 від 07.10.2021 року, ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та заборгованості за комунальними платежами не має. Факт сплати комунальних послуг підтверджується також наданими квитанціями (а.с.31, 32-34).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №278778486 від 08.10.2021 відомості щодо наявності нерухомого майна фізичної особи з РНОКПП НОМЕР_4 (відповідача ОСОБА_2 ) відсутні (а.с.35).

Згідно довідки КНП «Зміївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Зміївської міської ради Харківської області від 28.08.2021 року, ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря (а.с.15).

Крім цього, згідно консультативного висновку спеціаліста (лікаря-психіатра), ОСОБА_1 встановлено певний діагноз (а.с. 16).

Як вбачається з повідомлень інспектора чергового Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області, позивач ОСОБА_1 зверталася з заявами щодо вжиття заходів до свого сина ОСОБА_2 23.01.2014, 15.02.2021 та 07.03.2021 року, які були зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (а.с.11, 13, 14).

Станом на 07.07.2022 року за адресою: АДРЕСА_3 , мається заборгованість по комунальним платежам, що підтверджується наданими позивачем довідками (а.с.60-66).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є членом сім`ї позивачки, тому має право на користування житлом, яке належить позивачці на праві власності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначив Верховний Суд в «Узагальненнях деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав» від 01.07.2013 року, правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Правомочності власника та межі здійснення ним прав установлені законом, тобто діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 статті 319 ЦК України).

Таким чином, правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Статтею 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 406 Цивільного кодексу України, визначено підстави припинення сервітуту, зокрема, поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Згідно ч.5 статті 403 Цивільного кодексу України, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Одночасно з цим, статтею 9 Житлового кодексу України закріплено конституційний принцип, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті64цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири)і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею162 цього Кодексу.

Згідно статті 157 Житлового кодексу України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 року по справі №447/455/17, зробила такий правовий висновок, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Крім цього пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивачки ОСОБА_1 , набув право користування належною їй на праві власності квартирою (тобто сервітут), постійно та безперервно користується спірним житлом як член її сім`ї.

Підстави для припинення сервітуту, визначені статтею 406 ЦК України відсутні.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє дії, які порушують правила співжиття у належній позивачці на праві власності квартирі, ОСОБА_1 не надано. Позивачкою не ставились вимоги щодо виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України.

Фактів будь-якого порушення зі сторони відповідача прав позивачки на володіння, користування та розпоряджання належним їй на праві власності нерухомим майном квартирою АДРЕСА_4 , також не встановлено. Як і не доведено неможливість спільного проживання в одній квартирі з відповідачем.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту та виселення.

Доводи апеляційної скарги представника позивачки адвоката Браславської О.А. фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом рішенням, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Її посилання на те, що між сторонами існують негативні відносини, виникають сварки, незадовільний стан здоров`я позивачки, її проживання за іншою адресою, - не є тими обставинами (у розумінні закону, який проаналізовано вище), за яких відповідач може бути позбавлений права користування спірним житловим приміщенням, яким користується як член сім`ї позивачки.

Згідно ч. 3 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Твердження представника позивачки про те, що сторони не є членами сім`ї, у зв`язку із чим відповідач не має права користуватися належною позивачці квартирою, є помилковими, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідач є сином позивачки, відповідно, згідно закону, належить до сім`ї своїх батьків, в тому числі позивачки ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Браславської Ольги Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13.02.2023 р.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук