Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1130/22 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/1130/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 5 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що між ним та ОСОБА_2 10 вересня 2020 року укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачеві у позику грошові кошти в розмірі 60000 дол. США, строком до 10 вересня 2022 року.

З метою забезпечення належного виконання умов договору ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується укладеним між ними договором іпотеки.

Умовами договору позики передбачено нарахування відсотків у розмірі 2,1 % від суми позики на місяць. У разі несплати відсотків за користування грошовими коштами на другий місяць дії договору, розмір відсоткової ставки збільшується до 2,7 % від суми позики на місяць. Відповідно, у разі порушення зобов`язань щодо сплати відсотків на третій місяць, відсоткова ставка збільшується до 3 % від суми позики на місяць.

ОСОБА_1 вказує, що відповідач у встановлений договором строк не повернув позику й належним чином не сплачував відсотки за користування грошовими коштами, внаслідок він змушений був задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, вартість якого визначена у розмірі 808500 грн.

Загальний розмір заборгованості за цим договором позики становив 2061840 грн. Враховуючи ту обставину, що в досудовому порядку відбулося звернення стягнення на іпотечне майно, станом на 17 лютого 2022 року борг за договором позики від 10 вересня 2020 року складає 1253335 грн.

Позивач зазначає, що 11 вересня 2021 року між ними укладено ще один договір позики, відповідно до якого він передав відповідачеві у позику 5000 дол. США, що є еквівалентним 131500 грн., строком до 15 жовтня 2021 року.

Однак, ОСОБА_2 у встановлений строк не повернув кошти.

Враховуючи вищезазначене, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі за договором позики від 10 вересня 2020 року у розмірі 1253335 грн., а також заборгованість за договором позики від 11 вересня 2021 року у розмірі 131500 грн., а всього стягнути 1384835 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 5 червня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 10 вересня 2020 року, що станом на 17 лютого 2022 року становить 1253335 грн., та за договором позики від 11 вересня 2021 року, що станом на 17 лютого 2022 року становить 131500 грн., а всього 1384835 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12405 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики від 10 вересня 2020 року в сумі 1253335 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач задовольнив вимоги за цим договором позики шляхом звернення стягнення на житлове приміщення, яке було передано йому в іпотеку. При цьому, вартість вказаного житла значно перевищує вартість у розмірі 808500 грн., визначену висновком оцінювача, складеним на замовлення позивача.

Вказує, що на підтвердження даної обставини надав суду оригінал висновку експерта від 31 травня 2023 року, який свідчить про те, що вартість предмета іпотеки становить 1586500 грн.

Також звертає увагу на те, що, набувши у власність квартиру АДРЕСА_1 , позивач також набув право користування земельною ділянкою, площею 0,07579 га, яка призначена для обслуговування цього нерухомого майна.

Отже, передане в іпотеку житлове приміщення та зазначена земельна ділянка є єдиним нерухомим майном, вартість якого значно перевищує 808500 грн. Відтак, відсутні підстави стверджувати про те, що розмір заборгованості за договором позики від 10 вересня 2020 року становить 1253335 грн., адже ця сума не доведена належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Дятел В.В., підтримав апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Вірьовкін О.І., не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 10 вересня 2020 року між сторонами укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в розмірі 1668000 грн., що станом на 10 вересня 2020 року є еквівалентним 60000 дол. США, які відповідач зобов`язаний був повернути до 10 вересня 2022 року.

Сторони дійшли згоди про те, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю відсотки від суми позики, у розмірі 2,1 % на місяць.

У разі несплати відсотків за користування коштами за другий та третій місяці терміну дії договору, розмір відсотків збільшується, відповідно, на 2,7 % та 3,0 % від суми позики на місяць.

Позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки щомісяця до 6 числа наступного за розрахунковим місяцем шляхом передачі грошей позикодавцеві у готівковій формі (пункт 7 договору позики).

Вказаний договір укладений у простій письмовій формі.

Цього ж дня між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за цим договором позики, передав ОСОБА_1 в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. 10 вересня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за №1640.

Умовами договору іпотеки, зокрема, передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 3.5.1 договору передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим договором та договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження згідно із Законом України « Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом та за яким передається право власності на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності ( пункт 3.5.2 договору іпотеки).

В судовому засіданні також встановлено, що 1 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою повернення суми боргу за договором позики від 10 вересня 2020 року у розмірі 2061840, в тому числі: 1668000 грн. - сума позики, 393840 грн. - відсотки за користування позикою.

Вказані кошти не були сплачені ОСОБА_2 .

На підставі замовлення позивача від 4 січня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 виконано незалежну оцінку іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , та зазначено, що вартість цього нерухомого майна становить 808500 грн.

17 червня 2022 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вказану квартиру.

Факт передачі у власність позивачеві іпотечного майна у досудовому порядку не заперечується сторонами.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України ( частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610,611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк ( термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( термін).

За загальним правилом статей 598,599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.

Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора та боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.

Як свідчать матеріали справи, відповідач належним чином не виконував умови договору позики.

Вказаний договір був забезпечений лише одним видом забезпечення - іпотекою належної боржнику квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України « Про іпотеку» ( в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою-третьою, п`ятою статті 37 цього Закону також передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 36 цього Закону після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 зазначено, що « вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 39 Закону України « Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року в справі №759/6703/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/759/19 про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України « Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України « Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів».

Надавши таке тлумачення вказаної норми права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на необхідність врахування принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечене основне зобов`язання в повному обсязі.

Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що у разі, коли сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України « Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення у позасудовий спосіб на предмет іпотеки та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Як свідчать матеріали справи, позивач скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в договорі іпотеки.

Частина четверта статті 36 Закону України « Про іпотеку» ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Таким чином, у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 10 вересня 2020 року у розмірі 1253335 грн. є безпідставними.

Враховуючи вищезазначене, рішення в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 10 вересня 2020 року у розмірі 1253335 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

У зв`язку з наведеним необхідно виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова та цифри: « а всього 1384835,00 ( один мільйон триста вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять грн.).

Рішення в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення суми судового збору, яка підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , із 12405 грн. до 1178 грн. 47 коп.

В частині стягнення заборгованості за договором позики від 11 вересня 2021 року рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 5 червня 2023 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 10 вересня 2020 року у розмірі 1253335 грн, - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова та цифри: « а всього 1384835,00 ( один мільйон триста вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять грн.).

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму судового збору, яка підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , із 12405 грн. до 1178 грн. 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: