УХВАЛА

судового засідання

01 лютого 2023 рокуСправа №451/20/23
Провадження № 2/451/93/23

Суддя Радехівського районного суду Львівської області Семенишин О.З., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

31 січня 2023 року в адресу Радехівського районного суду Львівської області за вх.№589, надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначає, що 3 січня 2023 року ним подано до Радехівського районного суду Львівської області позовну заяву про поділ майна подружжя. У позовній заяві вказано, що 28 лютого 2013 року між сторонами було укладено шлюб. Після одруження, цього ж року позивач з відповідачем поїхали в Італію на заробітки, де проживали та працювали на різних роботах до 2019 року. У шлюбі із відповідачем, в Італії позивач народила сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інколи, під час відпустки приїжджали в Україну. Так в 2015 році, перебуваючи в Україні відповідач повідомив позивача, що в 2007 році, він уклав договір про пайову участь у будівництві квартири, яку отримав 31.03.2014 року перебуваючи у шлюбі, згідно акту прийому - передачі закінченого будівництва трьох кімнатної квартири у багатоповерховому житловому будинку в АДРЕСА_1 від 31 березня 2014 року. Пайова участь відповідача фактично зводилась у фінансуванні будівництва стін, перекриття та підведення зовнішніх мереж. Фактично в той час позивач з відповідачем домовились, що для подальшого проживання, спільними зусиллями добудують вказану новобудову, а саме проведуть капітальний ремонт, встановлять вікна, двері та підлогу, придбають меблі, сантехніку, кухню, тощо. А також проведуть державну реєстрацію права власності в органах реєстрації, підключать електроенергію та газопостачання. Для цього, 07.04.2015 відповідач оформив на позивача довіреність. В подальшому вищевказані дії вони виконували спільно, в тому числі 29.04.2015 спільно оформили право власності на вказану квартиру на ім`я відповідача. Після цього, позивач з відповідачем повернулись в Італію, щоб заробити гроші на завершення будівництва та ремонт вказаної квартири. Для цього працювали на різних роботах. В жовтні 2018 року, позивач взяла із собою спільно зароблені із відповідачем кошти і приїхала в Україну, де за спільні кошти подружжя в будинку було зроблено: підключено електроенергію, газопостачання, встановлено водопровід та каналізацію. Встановлено вікна, двері та підлогу в кімнатах, проведено штукатурочно - шпаклівочні роботи, перемуровування стін в зв`язку із роширенням дверей, здійснено перепланування та реконструкцію кімнат, замінено електропроводку, встановлено вимикачі та розетки, замінено газовий котел. Так, у спірній квартирі було проведено капітальний ремонт вартістю 300 000 грн, внаслідок чого істотно збільшилася його вартість. Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_2 , яка на підставі свідоцтва про право власності від 29 квітня 2015 року, належить ОСОБА_3 , під час шлюбу сторін істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, тому є підстави для визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності сторін, яке підлягає поділу між ними як колишнім подружжям, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, по 1/2 частині кожному. Крім цього, в 2019 році, перебуваючи у шлюбі, спільно придбали автомобіль «HYUNDAI TUCSON», рік випуску 2016, об`єм двигуна 1685, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача і він ним користується одноособово по даний час. Згідно відомостей про розрахунок вартості транспортних засобів, розміщених на офіційному сайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, середньо ринкова вартість автомобіля «HYUNDAI TUCSON», 2016 року випуску, становить 440 715,27 грн. Після приїзду з Італії, з 2019 року, позивач разом із малолітнім сином ОСОБА_4 приживали по місцю своєї реєстрації, а саме у спірній квартирі АДРЕСА_2 . В подальшому подружні стосунки позивача із відповідачем не склались і 28 липня 2022 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 28.02.2013 року відділом державної реєстрації цивільного стану Радехівського районного управління юстиції у Львівській області в актовому записі №13, розірвано. Згодом відповідач почав вчиняти сімейне насильство відносно позивача, що підтверджується постановою суду від 22.06.2022 року, а в грудні 2022 року, відповідач вигнав позивача разом з малолітнім сином з спірної квартири АДРЕСА_2 . Згоди щодо добровільного поділу майна ними не досягнуто. Відповідач не бажає спілкуватися на цю тему, за таких обставин позивач вимушена звернутися до суду з позовною вимогою про поділ спільного майна подружжя. Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_2 та автомобіль «HYUNDAI TUCSON», рік випуску 2016, об`єм двигуна 1685, державний номер НОМЕР_1 , являються об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, вважає що з урахуванням інтересів малолітньої дитини, яка перебуває на її утриманні, наявні правові підстави для визнання за нею права на 1/2 (одну другу) частину квартира АДРЕСА_2 та права на 1/2 (одну другу) частину автомобіля «HYUNDAI TUCSON». Оригінали установчих документів, а також інша додаткова інформація щодо придбання вказаного майна знаходиться у розпорядженні відповідача. У наданні копії цих документів відповідач відмовляє. Крім цього, на даний час стало відомо, що відповідач має намір відчужити спірні квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль «HYUNDAI TUCSON», оскільки Радехівським районним судом розглядається справа про позбавлення його права керування транспортними засобами. У зв`язку з вищенаведеним, просить забезпечити позов про поділ спільного майна подружжя, шляхом заборони відчужувати автомобіль «HYUNDAI TUCSON», рік випуску 2016, об`єм двигуна 1685, державний номер НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову суддя дійшла висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч.1 та 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст.150 ЦПК України та до них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, відповідно до вимог ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.11.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також необхідно зазначити, що ст.124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рівень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд приходить до висновку про доцільність задовольнити заяву про забезпечення позову, а саме вжити захід забезпечення позову, передбачений ст. 150 ЦПК України, як достатній на даній стадії судового розгляду для забезпечення позову.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Таким чином, оскільки позивач звернулася за захистом своїх майнових прав шляхом визнання квартири АДРЕСА_2 та автомобіль «HYUNDAI TUCSON», обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на таке майно в частці 1/2 за позивачем ОСОБА_2 , то забезпечення позову шляхом заборони відчуження вищевказаного майна відповідає зазначеним нормам процесуального закону та є співмірним заявленим вимогам.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 28 липня 2021 року по справі №757/42770/20-ц.

Враховуючи викладене вище, а також проаналізувавши зазначені норми, в контексті викладених обставин, суддя дійшла висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 149 - 154, 259, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, шляхом заборони відчужувати автомобіль «HYUNDAI TUCSON», рік випуску 2016, об`єм двигуна 1685, державний номер НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з моменту її проголошення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя Семенишин О. З.