РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, виселення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, виселення.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є її онуком та проживає разом з нею у квартирі АДРЕСА_1 .

1/3 частина цієї квартири належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1997 року. 2/3 частки зазначеної квартири належали їй на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири від 31 жовтня 2006 року.

Їй 93 роки та вона має тяжкий стан здоров`я. Зокрема, їй було діагностовано церебровоскулярну хворобу. З огляду на свій похилий вік та стан здоров`я вона потребує стороннього догляду та допомоги.

У зв`язку з цим, вона домовилась з відповідачем по передачу йому належної їй квартири взамін на допомогу по догляду за нею та утримання.

06 лютого 2019 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування квартири.

Зазначений договір при укладенні вона не читала, оскільки має незрілу катаракту, а роз`яснення нотаріуса щодо змісту правочину вона зрозуміла не правильно. За умовами п. 1 договору вона передала безоплатно відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, після укладення договору відповідач припинив надавати їй допомогу по догляду. Він почав регулярно знущатись над нею, ображати та бити.

27 січня 2020 року відповідач вкотре побив її та вона викликала поліцію, що підтверджується довідкою Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві. У зв`язку з цим, 29 січня 2020 року її було госпіталізовано до клінічної лікарні «Феофанія».

Вона зрозуміла, що маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, вона на невигідних для себе умовах, підписала договір дарування квартири. Зазначає, що вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину, оскільки на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача.

Після укладення договору дарування вона продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , є власником особових рахунків по комунальним послугам, самостійно сплачує витрати по оплаті комунальних послуг.

Таким чином, фактично передачі квартири не відбулося.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір дарування квартири від 06 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та відповідь на відзив, просили його задовольнити. Зазначили, що доводи відповідача щодо того, що вона мала можливість прочитати текст договору не відповідають дійсності, оскільки вона практично не зряча через діагностовану у неї незрілу катаракту. Крім того, через вади слуху позивач не була здатна в повній мірі розуміти зміст прочитаного їй документу. Доводи сторони відповідача стосовно того, що вона відмовилась від підписання договору довічного утримання не відповідають дійсності. Таким чином, враховуючи вік позивача, її стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного та продовження її проживання у цій квартирі та оплатою нею комунальних послуг, є підстави вважати, що при даруванні квартири, позивач мала на меті вчинення договору довічного утримання.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 68-72). Зазначив, що у нотаріальній конторі позивачу було все роз`яснено, зачитало та пояснено наслідки вчинення правочину. Позивач сама запропонувала оформити договір дарування, оскільки це було дешевше, ніж оформлювати договір довічного утримання. Бабуся вже добре чує та бачить, вона дивиться телевізор та читає без окулярів. Всі їх родичі знали, що позивач подарувала йому квартиру. Комунальні послуги за квартиру сплачує позивач, проте вона сама запропонувала це робити, оскільки у неї є пільги. Він несе всі інші господарські витрати. Заперечує доводи позивача з приводу того, що він її бив. Бабуся викликає поліцію, проте жодного разу не підтвердились факти її побиття. Тілесні ушкодження вона отримала під час затоплення квартири у січні 2020 року, коли він її витягував з приміщення, проте тоді вона отримала лише синці. Постійно проживати у квартирі бабусі він почав приблизно з 1990 року. У 2022 році він зареєструвався у спірній квартирі. Зазначив, що позивач є досить самостійною, оскільки вона сама ходить на ринок, пішки з пакунками піднімається на сьомий поверх.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, покази свідків, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1997 року (1/3 частина) та договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири від 31 жовтня 2006 року (2/3 частини).

06 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

З позову вбачається, що договір дарування при укладенні вона не читала, оскільки має незрілу катаракту, а роз`яснення нотаріуса щодо змісту правочину вона зрозуміла не правильно. Разом з тим, після укладення договору відповідач припинив надавати їй допомогу по догляду. Він почав регулярно знущатись над нею, ображати та бити.

Вона зрозуміла, що маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, вона на невигідних для себе умовах, підписала договір дарування квартири. Зазначає, що вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину, оскільки на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача.

Сторона позивача посилається на те, що враховуючи вік позивача, її стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного та продовження її проживання у цій квартирі та оплатою нею комунальних послуг, є підстави вважати, що при даруванні квартири, позивач мала на меті вчинення договору довічного утримання.

Позивач як на підтвердження доводів щодо недійсність договору дарування посилається на покази свідка.

Свідок ОСОБА_4 у суді показала, що знайома з позивачем з 1978 року з моменту заселення у будинок. Відповідача знає з того часу, коли він був дитиною. Їй відомо про укладення договору. У той період вона приходила в квартиру сторін, де вони жили. Позивач їй розповідала, що вона з онуком уклала договір довічного утримання. Приблизно через рік позивача розповіла їй, що була з онуком у нотаріуса та підписувала договір, проте вона думала, що це про утримання, а потім виявилось, що це договір дарування. Зазначила, що вона потребувала догляду в силу віку, оскільки вона може лише частково за собою доглянути. Їй складно самостійно прибирати, прасувати, тощо. У позивача поганий зір та слух. Крім того, після укладення спірного договору позивач залишилась проживати у квартирі.

З пояснень відповідача вбачається, що у нотаріальній конторі позивачу було все роз`яснено, зачитало та пояснено наслідки вчинення правочину. Позивач сама запропонувала оформити договір дарування, оскільки це було дешевше, ніж оформлювати договір довічного утримання. Бабуся вже добре чує та бачить, вона дивиться телевізор та читає без окулярів. Всі їх родичі знали, що позивач подарувала йому квартиру. Комунальні послуги за квартиру сплачує позивач, проте вона сама запропонувала це робити, оскільки у неї є пільги. Він несе всі інші господарські витрати. Заперечує доводи позивача з приводу того, що він її бив. Бабуся викликає поліцію, проте жодного разу не підтвердились факти її побиття. Тілесні ушкодження вона отримала під час затоплення квартири у січні 2020 року, коли він її витягував з приміщення, проте тоді вона отримала лише синці.

Відповідач в обґрунтування своїх доводів посилається на покази свідків.

Свідок ОСОБА_5 у суді показав, що знайом з відповідачем з дитинства, приблизно з 1995 року. він проживає у сусідньому під`їзді. З приводу укладення договору він дізнався лише нещодавно від відповідача. Останній завжди доглядав за своєю бабусею, приблизно 25 років. У спірній квартирі він бував у гостях буквально декілька разів. Відповідач допомагає та піклується про свою бабусю.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що знайома з позивачем з липня 2021 року, відповідача знає з травня 2021 року. Вона проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю з відповідачем, а отже відповідно і з позивачем. Після знайомства позивач говорила їй, що вона подарувала відповідачу квартиру з метою, щоб він доглядав за нею. У зв`язку з цим, він доглядає за бабусею. Вона пропонувала платити за квартиру, проте позивач відмовилась. Вона разом з відповідачем постійно допомагають по господарству. Позивач може сама собі приготувати їжу, проте вона потребує стороннього догляду. Позивач має проблеми з зором та слухом, може читати лише великий шрифт, тобто газети та книжки читати вона не може.

Свідок ОСОБА_7 у суді показав, що він знає позивача та відповідача, вони живуть в одному під`їзді. Він часто буває в гостях, не менше 2-3 разів на місяць. З приводу укладення договору він чув від сторін неодноразово. Позивач завжди говорила, що подарувала квартиру відповідачу. Зі слів сторін йому відомо, що інші свої квартири позивач подарувала іншим своїм онукам. У 2019 році позивач для свого віку дуже добре себе почувала. У сторін добрі відносини, інколи бувають суперечки, проте не часто. Щодо фактів виклику поліції додому йому відомо. Відповідач доглядає за позивачем, допомагає їй. Вони проживають разом як бабуся та онук вже багато років.

Свідок ОСОБА_8 у суді показав, що відповідача знає з початку 90-х років, позивача знає, оскільки приблизно раз на тиждень приходив до них додому в гості. У відповідача є сестри та він чув від сторін, що позивач кожному з онуків подарувала по квартирі. Відповідач говорив, що бабуся дарує йому квартиру. Також він пам`ятає, що йшли розмови і про договір довічного утримання між сторонами.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 2-2284/09.

Встановлено, що позивач є особою похилого віку (1927 року народження), має проблеми зі здоров`ям, у силу чого потребує сторонньої допомоги.

Між сторонами укладено договір дарування квартири.

Разом з тим, позивач у судовому засіданні зазначала, що ця квартира є її єдиним житлом та після укладення спірного договору вона не мала наміру звільняти квартиру, а залишилась проживати у квартирі та сплачувати витрати на комунальні послуги. Зазначені обставини підтвердили й свідки у судовому засіданні.

Сторони на даний момент разом проживають у квартирі.

Крім того, з показів свідка ОСОБА_6 вбачається, що відповідач їй розказував про те, що позивач подарувала йому квартиру з метою подальшого догляду за нею.

Також, свідок ОСОБА_8 зазначив, що він пам`ятає, що йшли розмови й про договір довічного утримання між сторонами.

За таких обставин, вбачається, що позивач, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.

Таким чином, суд вважає, що договір дарування квартири був укладений під впливом обману, помилки, позивач в силу свого віку та стану здоров`я не оцінила значення та наслідки укладеного договору, а тому договір підлягає визнанню недійсним.

Позивач також просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач є онуком позивача та проживає з нею у спірній квартирі приблизно з 1990 року. У 2022 році відповідач зареєструвався у зазначеній квартирі.

Крім того, відповідач зазначає про те, що ним надається допомога позивачу по господарству, оскільки остання в силу віку та стану здоров`я потребує такої допомоги.

За таких обставин, суд вважає, що підстави для виселення відповідача зі спірної квартири відсутні.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір в розмірі 908 гривень.

Керуючись статтями 203, 215, 229-333, 356, 357, 361, 626-628, 717 ЦК України, ст. 156 ЖК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання договору недійсним, виселення задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 06 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), за яким було відчужено квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений державний нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольгою Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 8-89.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 30 січня 2023 року.

Суддя: