ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8471/21 Номер провадження 22-ц/814/347/23Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року у складі судді Шаповал Т. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Бондар Є. І., діючи від їх імені та за їх дорученням на підставі договорів про надання правової допомоги від 27.08.2021, подав до Октябрського районного суду м. Полтави позов до АТ КБ «Приватбанк» про скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працював в АТ КБ «Приватбанк» з 2004 року, з 2021 року на посаді заступника директора макрорегіонального управління по регіону-керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ, ОСОБА_2 працювала в АТ КБ «Приватбанк» з 2004 року, з 2019 року на посаді провідного спеціаліста з матеріально-технічного забезпечення і ремонтам РП розвитку регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління.

18.05.2021 в автоматизованій системі документообігу «ПриватДок» з`явилось повідомлення про зміни в організації виробництва і праці та про наступне можливе вивільнення працівників у зв`язку із скороченням штату з посиланням на наказ № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021.

Повідомлення блокувало роботу ОСОБА_1 та він вимушений був натиснути на єдину активну опцію «ознайомлений», ОСОБА_2 не натиснула її, адже не мала змогу ознайомитись в повному обсязі з повідомленням по причині того, що додатки до повідомлення не відкривалися, а тому вона не могла перевірити, чи дійсно існує такий наказ.

Попередження про майбутнє вивільнення та наказ № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 у письмовому виді позивачам вручене не було.

Незважаючи на те, що вони не бажали звільнятись та мали переважне право на залишення на роботі, наказом від 29.07.2021 ОСОБА_1 та наказом від 21.07.2021 ОСОБА_2 було звільнено з роботи через скорочення штату з 30.07.2021 та 02.08.2021 відповідно.

При цьому, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України позивачам не було надано відповідачем жодної посадової інструкції та не запропоновано жодної вакансії в порядку, визначеному трудовим законодавством.

Відповідач заздалегідь не мав наміру залишати позивачів на роботі, реорганізація структурних підрозділів банку була фіктивною, а звільнення позивачів під виглядом змін в умовах праці вважає порушенням пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки на підставі даної статті працівника можна звільнити з роботи лише у тому випадку, коли ліквідація чи реорганізація дійсно відбувалась.

Представник позивачів також звертав увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк», а їх звільнення без погодження з профспілкою є порушенням статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Отже, їх звільнення є незаконним в будь-якому випадку.

Посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві, з урахуванням уточненої позовної заяви від 01.11.2021 просив суд: скасувати наказ від 29.07.2021 про звільнення ОСОБА_1 та поновити його на роботі в АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» середній заробіток на користь ОСОБА_1 за весь час вимішеного прогулу; скасувати наказ № Э.DN-УВ-2021-7050392-п від 21.07.2021 про звільнення ОСОБА_2 та поновити її на роботі в АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» середній заробіток на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та поновлення на роботі передано до Київського районного суду м. Полтави за підсудністю (а. с. 67-68 т. 1).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року позов задоволено.

Скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» № Э.DN-УВ-2021-7096105-п від 29.07.2021 про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора макрорегіонального управління по регіону - керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ АТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 620 229,62 грн.

Скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» № Э.DN-УВ-2021-7050392-п від 21 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста з матеріально технічного забезпечення і ремонтам РП розвитку регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління АТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 159 062,54 грн.

В частині поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 816 грн.

Додатковим рішенням цього суду від 11 липня 2022 року допущено до негайного виконання рішення від 08 червня 2022 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 59 746,89 грн та в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 15 114,54 грн.

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що згідно нового штатного розпису Центрального макрорегіонального управління підрозділи, в яких працювали позивачі, підлягали ліквідації, а посади, які займали позивачі, підлягали скороченню, про що було повідомлено позивачів та запропоновано переліки вакантних посад.

Вказує, що невірними є висновки суду про те, що відповідач в порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не запропонував позивачам всі вакантні посади з моменту повідомлення про наступне вивільнення, оскільки відповідачем надано докази того, що переліки вакантних посад були двічі надані позивачам в системі електронного документообігу «ПриватДок», де вони ознайомилися з ними, проте підпису про ознайомлення не поставили. Тому відповідачем належним чином було виконано вимоги трудового законодавства та запропоновано позивачам наявну в установі роботу не обмежуючись територіально.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення принципу повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи не дослідив належним чином персональні попередження та списки вакантних посад, порядок відбору на новостворені посади, встановлений внутрішніми документами банку, форми оцінки кваліфікації працівників, і таким чином неповно з`ясував обставини, що мали істотне значення для вирішення справи, результатом чого стало ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Вказує, що суд в оскаржуваному рішенні не застосував положення Порядку проведення відбору кандидатів, що підлягали застосуванню при вирішенні питання про порядок зайняття новостворених посад, що призвело до ухвалення незаконного рішення, а висновок суду про те, що працівник зобов`язаний фактично пройти нову процедуру прийому на роботу, не спирається на жодний доказ у справі та ґрунтується на припущеннях.

Також зазначає, що суд першої інстанції здійснив розрахунок середньоденної заробітної плати з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, зокрема, не визначив види виплат, з яких складалася заробітна плата позивачів і як результат не визначив перелік виплат, які підлягали врахуванню при обчисленні середньоденної заробітної плати. Крім того, суд обрав неправильний розрахунковий період.

Таким чином вважає, що суд не дослідив належним чином характер виплат за два останні місяці, що передували звільненню позивачів, не встановив види виплат, які підлягали та не підлягали врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати, неправильно визначив розрахунковий період для обчислення, що істотно вплинуло на визначення суми стягнення.

Наголошує, що судом розглянуто позовні вимоги ОСОБА_1 з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки спір розглянуто ані за місцезнаходження відповідача, ані за зареєстрованим в належному порядку місцем проживання чи перебування позивача, що є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення. Посилається на те, що місцезнаходженням Банку є м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, що територіально відноситься до Печерського районного суду м. Києва, а місцем проживання чи перебування позивачів є два різні суди: зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (Київський районний суд м. Полтави), а зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 (Дзержинський районний суд м. Харкова).

Тому судом також порушено норми ЦПК України та не роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -адвокат Колесніков В. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну та таку, доводи якої суперечать обставинам справи, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивачі перебували у трудових правовідносинах з відповідачем з 2004 року.

З 11.01.2021 позивач ОСОБА_2 працювала на посаді провідного інженера Розвитку регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління АТ КБ «Приватбанк», позивач ОСОБА_1 з 22.02.2021 був переведений на посаду Першого заступника директора макрорегіонального управління керівник напрямку у підрозділ: Центральне макрорегіональне управління / Напрямок «Роздрібні продажі» МСБ.

Наказом № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30 квітня 2021 року згідно з рішеннями Наглядової ради (протокол № 12/21 від 25.02.2021, протокол № 17/21 від 25.03.2021, протокол № 21/21 від 22.04.2021) затверджені зміни до організаційної структури 12 макрорегіональних управлінь банку та підрозділів Головного офісу з їх ліквідацією та скороченням всіх посад, у тому числі у підрозділі Центральне макрорегіональне управління напрямку «Роздрібні продажі» МСБ та Розвитку регіональних підрозділів. До переліку посад, які підлягають скороченню, увійшли посади, що їх обіймали позивачі.

27 травня 2021 року ОСОБА_1 , а 01 червня 2021 року ОСОБА_2 за допомогою автоматизованої системи електронного документообігу АТ КБ «Приватбанк» - «ПриватДок» були персонально попереджені про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що позивачі засвідчили своїм кваліфікованим електронним підписом. Одночасно їм було запропоновано список вакантних посад АТ КБ «Приватбанк» станом на 12.05.2021 та 13.05.2021 відповідно, та вказано на можливість ознайомитись із актуальним на дату звернення списком вакантних посад та обрати посаду відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за посиланням на інтернет-ресурс: privatbank.ua/work (а. с. 86-88, 94-96, т. 2).

12 липня 2021 року засобами поштового зв`язку до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» було направлено подання Голови правління АТ КБ «Приватбанк» від 09.07.2021 вих. № 20.1.0.0.0/7-125111 про отримання згоди на вивільнення працівників через зміни до організаційної структури банку, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке було вручене представнику одержувача 14.07.2021 (а. с. 71-78, 69 т. 2).

Згідно відповіді за вих. № 5569 від 04.08.2021, яка отримана АТ КБ «Приватбанк» 17.08.2021, первинна профспілкова організація не надала згоду на розірвання трудового договору з працівниками АТ КБ «Приватбанк», у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 112-113, т. 2).

Наказом № Э.DN-УВ-2021-7096105-п від 29.07.2021 ОСОБА_1 звільнено з роботи за скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 30.07.2021 (а. с. 119, т. 2).

Наказом № Э.DN-УВ-2021-7050392-п від 21.07.2021 ОСОБА_2 звільнено з роботи за скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 02.08.2021 (а. с. 92, т. 2).

На пропозиції поставити свій підпис у підтвердження неподання заяв про переведення згідно з умовами Персонального попередження та ознайомлення з наказами про звільнення й отримання їх копій позивачі відмовились, про що 02 серпня 2021 року у присутності свідків було складено відповідні акти (а. с. 84 звор., 93 звор., т. 2).

Частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 не знайшла підстав відступити від цих правових висновків та підтвердила, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21, від 11 квітня 2022 року у справі № 209/2468/20 та ін.

Лише відсутність відповідної роботи, відмова працівника від запропонованої роботи або наявність доказів неможливості переведення працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, дає підстави власнику або уповноваженому ним органу для розірвання трудового договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України свого обов`язку по працевлаштуванню позивачів відповідачем не виконано, їм не було запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися та існували в установі з моменту повідомлення про наступне вивільнення по день звільнення, тобто не дотримано однієї з основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого законодавством про працю.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо публікації актуального списку вакантних посад на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк», з яким позивачі мали можливість ознайомитися, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки при звільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці саме на роботодавця покладено обов`язок з їх працевлаштування, тобто роботодавець повинен запропонувати працівнику усі вакантні посади на підприємстві, а оприлюднення на інтернет-ресурсі інформації, адресованої невизначеному колу осіб, не свідчить про виконання банком, як роботодавцем, обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України. Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання такого обов`язку банком не надано та відповідних обставин суду не доведено, а доводи апеляційної скарги в цій частини ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України є неналежним способом доказування.

Отже, за відсутності доказів отримання позивачами або їх відмови від отримання переліку усіх вакантних посад, що були в АТ КБ «Приватбанк» з часу попередження позивачів про вивільнення та до дня їх звільнення з роботи, відсутні підстави для твердження про виконання відповідачем свого обов`язку з їх працевлаштування.

Участь позивачів у відборі на деякі новостворені посади не свідчить про те, що їм були запропоновані всі вакансії в усіх структурних підрозділах АТ КБ «Приватбанк» та вони відмовилися від переведення на ці посади, крім тих, по яких ними подано заявки.

При звільненні позивачів відповідачем також не було дотримано вимог статті 43 КЗпП України щодо можливості розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), членом якої є працівник.

За нормами вказаної статті для отримання такої згоди роботодавець має направити обґрунтоване письмове подання про розірвання трудового договору з працівником, яке виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк та повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття.

Лише у разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, або пропуску строку письмового повідомлення виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) роботодавця про прийняте рішення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Натомість, як встановлено по справі, розірвання трудового договору з позивачами було проведено відповідачем без попередньої згоди Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк», до спливу строку розгляду подання Голови правління АТ КБ «Приватбанк» від 09.07.2021, яке було отримано профспілкою 14.07.2021, а отже, мало бути розглянуте до 29.07.2021 з направленням повідомлення у триденний строк після прийняття рішення, тоді як наказ про звільнення ОСОБА_3 виданий 21.07.2021, а про звільнення ОСОБА_1 - 29.07.2021.

Крім того, відмова первинної профспілкової організації у звільненні позивачів мотивована саме недотриманням роботодавцем порядку вивільнення працівників, відсутності доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були запропоновані всі посади з індивідуальними до кожної з них посадовими інструкціями та вони відмовилися від переведення на іншу роботу, що не можна вважати необґрунтованою відмовою в наданні згоди на розірвання трудового договору, а тому звільнення позивачів за відсутності попередньої згоди первинної профспілкової організації є порушенням порядку, встановленого статтею 43 КЗпП України.

Із урахуванням зазначеного колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, частини першої, п`ятої, сьомої статті 43 КЗпП України, не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій всіх наявних в установі вакансій, які існували на день звільнення позивачів і які вони могли б обіймати, та не одержано попередньої згоди первинної профспілкової організації, а тому звільнення позивачів не є таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок).

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, в даному випадку - дню звільнення позивачів з роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім зазначених у пункті 4 цього Порядку.

До виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених в абзаці першому пункту 4 Порядку, належать також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних та громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абзац 20 пункту 4).

За змістом абзацу 3 пункту 3 Порядку премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані.Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за частиною другою статті 235 КЗпП України суд першої інстанції вказаних норм не врахував. Суд не взяв до уваги, що надані позивачами довідки про заробітну плату і про доходи за останні 13 календарних місяців роботи, що передували звільненню (а. с. 20, 53, т. 2), не відповідають вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, що призвело до неправильного обрахунку середньоденної заробітної плати позивачів, а визначений судом розрахунковий період від наступного дня після винесення наказів про звільнення позивачів не відповідає часу вимушеного прогулу з дня їх фактичного звільнення по день постановлення судом рішення про поновлення на роботі, що в сукупності потягло невірний розрахунок середнього заробітку в цілому.

Ураховуючи, що днем звільнення з роботи ОСОБА_2 є 02.08.2021, а її середньоденна заробітна плата за період роботи в АТ КБ «Приватбанк» з 01.06.2021 по 31.07.2021 становить 657,10 грн, що підтверджено наданою відповідачем довідкою про середню заробітну плату вих. № 20.1.0.0.0/7-178038 від 19.10.2021 (а. с. 60, т. 4), з відповідача на її користь підлягає стягненню 139 962,30 грн за час вимушеного прогулу з 03.08.2021 по 08.06.2022, що складає 213 робочих днів.

Відповідно, з урахуванням довідки вих. № 20.1.0.0.0/7-178039 від 19.10.2021 про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 з 01.05.2021 по 30.06.2021 2 562,52 грн (а. с. 65 т. 4) та періоду його вимушеного прогулу з 30.07.2021 по 08.06.2022 в кількості 215 робочих днів, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 550 941,80 грн.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачів свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права, тому в цій частині оскаржуване рішення відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає зміні.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, тому рішення суду першої інстанції в цій частині залишається апеляційним судом без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом правил територіальної підсудності внаслідок розгляду справи за позовами двох позивачів на увагу не заслуговують, оскільки статтею 50 ЦПК України встановлено можливість пред`явлення позову спільно кількома позивачами, якщо предметом спору є однорідні права і обов`язки, а за правилами частини шістнадцятої статті 27 ЦПК України позивач має право обирати між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року встановлено, що зареєстроване місце проживання одного з позивачів - ОСОБА_2 знаходиться в межах територіальної юрисдикції Київського районного суду м. Полтави, якому й передано справу за підсудністю, тому розгляд справи цим судом не суперечить нормам процесуального права, а питання щодо роз`єднання позовних вимог позивачів на законність ухваленого рішення не впливає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 з 620 229 грн 62 коп до 550 941 грн 80 коп та на користь ОСОБА_2 з 159 062 грн 54 коп до 139 962 грн 30 коп.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна