Справа № 202/3681/16
Провадження № 2/201/158/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

з секретарем судового засідання Турбаївською М.В.,

за участю представника позивача адвоката Коган Р.В.

представника відповідача адвоката Чміль Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Дніпрофінансгруп» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, скасування запису про обтяження, скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Дніпрофінансгруп» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, скасування запису про обтяження, скасування арешту.

В обґрунтування вимог позивачі посилались на те, що 10 жовтня 2005 року між ВАТ Надра в особі Начальника відділення № 11 Філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ Мусієнко Н.О. та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 8/2005/840-К/151 Н. У забезпечення виконання позичальником обов`язків за кредитним договором № 8/2005/840-К/151 Н від 10 жовтня 2005 року, було укладено договір іпотеки від 10.10.2005, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 69,3 кв.м. Одночасно був укладений договір поруки № 151/1 від 10.10.2005 укладений між ОСОБА_2 та Дніпропетровською філією відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра», в особі Начальника відділення № 11 Філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ Мусієнко Н.О. Позивачі вважають зазначені вище договір кредиту № 8/2005/840-К/151 Н від 10 жовтня 2005 року, договір поруки та іпотечний договір від 10.10.2005, такими, що укладені із суттєвим порушенням вимог законодавства, а відтак просили суду визнати недійсними вказані договори, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 69,3 кв.м., скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію обтяження стосовно квартири АДРЕСА_1 загальною площею 69,3 кв.м., скасувати арешт накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 43398702 від 23.05.2014, накладений Відділом примусового виконання рішень управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та скасувати Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коган Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позову, просив позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат Чміль Ю.В. проти задоволення позову заперечувала посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, а відтак просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що 10.10.2005 між ОСОБА_1 та Філією ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ, в особі начальника відділення № 11 Філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ Мусієнко Н.О., було укладено договір кредиту № 8/2005/840-К/151 Н про надання кредитних коштів у сумі 81000 (вісімдесят одна тисяча) доларів США строком на 250 місяців.

Одночасно, у забезпечення виконання позичальником обов`язків за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки (з майновим поручителем) від 10.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., за реєстровим № 19, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 69,3 кв.м.

Також був укладений договір поруки № 151/1 від 10.10.2005 між ОСОБА_2 та Дніпропетровською філією відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра», в особі начальника відділення № 11 Філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ Мусієнко Н.О.

24 квітня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-03-06-000036-b від 01.04.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL3N216953 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 8/2005/840-К/151 Н укладений 10 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором іпотеки №151/1-Н від 10.10.2005, укладеним між позивачем та ВАТ КБ «Надра», договір поруки № 151/1 від 10.10.2005 укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом.

Відтак банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп."в" п.4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч..1,2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.

Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладання договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення ним причин, у тому числі в разу отримання ним коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю одержані кошти.

Тобто, якщо позивачі вважали що договір суперечить законодавству України, що він укладений зі значними порушеннями законодавства, та умови даного договору виявились для позивача не зрозумілими, та, на його думку, порушують права його як споживача, він мав право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня укладання договору. Але, як вбачається з позовної заяви, усі вищезазначені вимоги до суду від позивача з`явилися пізніше, після унеможливлення оплати боргових зобов`язань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом -насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У даній справі, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови. На виконання умов спірного договору позивач без заперечень отримав кошти в іноземній валюті, тривалий час виконував свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів.

Відтак позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б мали наслідком визнання договору кредиту, поруки та іпотеки недійсними, також не надано суду доказів вчинення щодо нього обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів недійсними, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів і арешту та, відповідно, для задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачами стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16,203,215,230,231 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 76-81, ч. 6 ст. 82, ст.ст. 89, 141, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Дніпрофінансгруп» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, скасування запису про обтяження, скасування арешту.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова