Справа № 303/3287/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретаря судових засідань Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Бойко Наталія Василівна, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Мельник Павло Петрович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року, повний текст складено 26.08.2022, та додаткове рішення цього ж суду від 06 вересня 2022 року, ухвалені суддею Заболотним А. М.,

у с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Бойко Н.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами та прибудовами.

Позов обґрунтувала тим, що 31 березня 2008 року між нею та її батьком ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами, за умовами якого вона прийняла у дар житловий будинок із надвірними спорудами та прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1 , який складається з: - житлового будинку, позначений літ. «А», житлова площа 62,5 кв. м, загальна площа 96,7 кв. м; - сарай, позначений літ. «Б»; - сарай, позначений літ. «В»; - вбиральня, позначена літ. «Г»; - металеві споруди під № 1 і № 3.

На підставі цього договору дарування за нею зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок із надвірними спорудами Мукачівським районним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.05.2008 за № 767.

Зазначала, що на час укладення цього договору дарування її батько стверджував, що земельна ділянка, на якій розташований подарований житловий будинок, ще не приватизована, а відтак договір щодо відчуження відповідної земельної ділянки не був укладений.

Тільки у березні 2022 року вона дізналася, що її будинок розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :01:024:0011, площею 0,15 га, з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2 , державну реєстрацію якої здійснено управлінням Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області ще 19.03.2007. З огляду на це на час укладення договору дарування житлового будинку від 31.03.2008 земельна ділянка, на якій розташований її будинок, уже була приватизована і належала на праві власності дарувальнику її батькові ОСОБА_3 , а відтак, на підставі положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, до неї перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка заняття її житловим будинком й яка необхідна для його обслуговування з надвірними спорудами, прибудовами без зміни її цільового призначення.

Зауважувала, що її батько з невідомих причин приховав ці обставини від неї щодо проведеної ним державної реєстрації земельної ділянки, яка в подальшому після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із іншим будинком, розташованого на цій же ділянці, успадкувала за заповітом відповідачка ОСОБА_2 .

На початку 2022 року вона дозволила проживати у своєму будинку по АДРЕСА_1 дружині свого сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та їхнім дітям. Однак у березні 2022 року відповідачка розпочала вчиняти неодноразові протиправні спроби проти її волі вселитися в її будинок, а також намагалася виселити з цього будинку осіб, які проживали в ньому за її згодою, обґрунтовуючи це тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на належній їй земельній ділянці. Також із метою вселення в її будинок відповідачка ломилися через вхідні двері, вимикала світло, перекривала газ, пошкоджувала належне їй майно, поклала замки на хвіртку і ворота подвір`я тощо, внаслідок чого неодноразово у березні-квітні 2022 році викликалася поліція задля припинення протиправних дій ОСОБА_2 і навіть відносно відповідачки складались протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, передбачених статтями 173, 183, 186 КУпАП. При цьому відповідачка не має права власності на належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 , не є зареєстрованою в ньому, а тому не має права там перебувати, проживати, користуватися ним та чинити їй і іншим особам перешкоди.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами та прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1 , який складається з: - житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв. м, загальна площа - 96,7 кв. м; - сарай, позначений літ. «Б», побудований із цегли; - сарай, позначений літ. «В», побудований із цегли; - вбиральня, позначена літ «Г»; - споруди під № 1, № 3 з металу шляхом:

1) зобов`язання ОСОБА_2 передати їй дублікати ключів від замків на вхідній хвіртці та воротах через які влаштовано вхід та в`їзд із АДРЕСА_1 до цього житлового будинку з надвірними спорудами і прибудовами та забезпечити вільний доступ до даного житлового будинку її й іншим особам, яким вона надала згоду на проживання в зазначеному будинку;

2) заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, що перешкоджають їй та іншим особам, яким вона надала згоду проживати в указаному будинку, проживати у ньому, обслуговувати та утримувати, у тому числі здійснювати ремонтно-будівельні роботи по будинку, фасадні роботи, роботи з ремонту чи заміни даху, ремонту чи заміни вікон та дверей, внутрішні ремонтно-оздоблювальні роботи, облаштовувати будинок системами охорони та відео нагляду;

3) заборони ОСОБА_2 будь-яким способом утручатися в роботу інженерного обладнання, систем забезпечення безпеки і зв`язку житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами.

Також просила вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року цей позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: - житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв. м, загальна площа - 96,7 кв. м; - сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; - сарай, позначений літ. «В», побудований з цегли; - вбиральня, позначена літ. «Г»; - металевих споруд під № 1, № 3, шляхом:

1)зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікати ключів від замків на вхідній хвіртці через яку влаштовано вхід до будинку з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2)зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити вільний доступ до будинку з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та іншим особам, яким ОСОБА_1 надала згоду на проживання в цьому будинку;

3)забороною ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, що перешкоджають ОСОБА_1 та іншим особам, яким ОСОБА_1 надала згоду на проживання, проживати в житловому будинку з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 481,00 грн судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 06 вересня 2022 року заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвокатки Бойко Н.В. про ухвалення додаткового рішення про вирішення питання про судові витрати задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 29 480,00 гривень.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням та додатковим рішенням місцевого суду відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник-адвокат Мельник П.П., подав на них апеляційну скаргу внаслідок їх незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що земельна ділянка, на якій розташовані будинки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_1 , є її приватною власністю і вона, установивши замки на ворота і хвіртку подвір`я, діяла у межах закону. При цьому ОСОБА_1 від неї сервітуту, іншого права користування земельною ділянкою не отримувала. На її переконання, лише після встановлення земельного сервітуту та у випадку можливих неправомірних дій з її боку, позивачка управі була звертатися до суду з даним позовом про усунення перешкод власністю. Відтак між сторонами фактично існує спір із приводу можливості проходу через земельну ділянку, на котрій розташований будинок ОСОБА_1 , а тому обраний позивачкою спосіб захисту не є належним, оскільки не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні цього позову.

Стверджувала і те, що зобов`язання передати нею дублікати ключів від замків хвіртки є утручанням держави в її право власності в частині допуску сторонніх осіб на належну їй земельну ділянку.

Також рішення суду неможливо буде виконати, оскільки воно не вирішує питання проходу позивачкою належною їй земельною ділянкою.

Із приводу додаткового рішення суду, то воно не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості щодо стягнутих витрат на правову допомогу.

З огляду на наведене просила оскаржені рішення і додаткове рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , а також вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатеса Бойко Н.В., посилалась на її безпідставність і надуманість, просила таку скаргу залишити без задоволення, а оскарженні судові рішення без змін.

У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 адвокатеса Бойко Н.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав наведених у відзиві на неї, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення та додаткове рішення суду - без змін.

Апелянтка (відповідачка) ОСОБА_2 , її представник адвокат Мельник П.П. у засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці позивачки ОСОБА_1 адвокатеси Бойко Н.В., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування жилого будинку з надвірними спорудами та прибудовами від 31.03.2008 позивачка ОСОБА_1 отримала у дар від ОСОБА_3 жилий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1 . Цей жилий будинок складається: з житлового будинку, позначеного літ. «А», житлова площа якого становить 62,5 кв. м, загальна площа - 96,7 кв. м; сарай, позначений літ. «Б»; сарай, позначений літ. «В»; вбиральня, позначена літ «Г»; споруди під № 1, № 3. Водночас будь-якої інформації про земельну ділянку, на якій розташований цей житловий будинок з надвірними спорудами, даний договір дарування не містить (а.с.16).

У подальшому 14 травня 2008 року ОСОБА_1 в установленому законом порядку здійснила за собою реєстрацію права власності на цей будинок, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 18810149, виданим Мукачівським районним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (а.с.18).

Як видно із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за кадастровим номером :01:024:0011, яка розташована по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , розміром 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), то така зареєстрована на приватній формі власності 19.03.2007 управлінням Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області (а.с.164).

У цій справі сторонами не заперечуються ті обставини, що після смерті ОСОБА_3 вказана земельна ділянка у порядку спадкування перейшла до відповідачки ОСОБА_2 й була за останньою зареєстрованою на праві приватної власності, та на цій ділянці розташовані два житлові будинки, один з яких АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , а другий АДРЕСА_1 - відповідачці ОСОБА_2 .

Постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 у справі № 303/3130/22, яка 09.08.2022 набрала законної сили відповідно до відомостей із ЄДРСР, ОСОБА_2 визнано винною в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу за те, що вона 28.04.2022 о 18:50 год, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , виражалася нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_1 , чим порушила громадський порядок та спокій громадян. Також із цієї постанови вбачається та не підлягає доказуванню в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що ОСОБА_2 не впускала свою матір ОСОБА_1 у належний останній будинок (а.с.87, 88).

Із листа відділу поліції № 1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області за № 2790/106/26/-2022 від 04.05.2022 видно, що на протязі з 11.04.2022 по 21.04.2022 від мешканки будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (невістки позивачки а.с.24) до поліції надходили телефонні звернення щодо сусідки ОСОБА_2 , яка відключає електроенергію, спричинила їй побої, намагається проникнути до будинку АДРЕСА_1 , провокує конфлікти (а.с.33).

За змістом статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України і джерелом права, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Статтею 13 Конвенції закріплено фундаментальний принцип, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, а не ілюзорним (теоретичним), особа повинна мати чітку фактичну і практичну можливість оскаржити діяння, які становлять утручання в її права (справа «Bellet v. France», заява № 23805/94, рішення ЄСПЛ від 04.12.1995, § 36).

За приписами ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема до свого житла. Органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктів власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном уважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Такі ж положення містить і ст. 150 ЖК УРСР.

Приписами ч. 2 ст. 386 ЦК України врегульовано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, а бо з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом, який власник уважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 у справі № 306/1966/17 (провадження № 61-10161св20), яку суд, відповідно до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як передбачалось абзацом 2 ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час набуття у власність позивачкою вказаного житлового будинку) якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічне положення містилося і в абзаці 2 ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка частково довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідачкою ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком зі спорудами АДРЕСА_1 , де водночас ОСОБА_1 , в силу положень ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України, має відповідне право на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком і спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Доводи апеляційної скарги про неналежно обраний позивачкою спосіб захисту своїх порушених прав, необхідність установлення між сторонами земельного сервітуту, неможливість виконати рішення суду в майбутньому, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду в оскарженому додатковому рішенні від 06.09.2022 про часткове задоволення заяви позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Бойко Н.В., з приводу розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржені рішення місцевого суду є законними та обґрунтованими і підстав для їх зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 721,50 грн (а.с.168) слід покласти на апелянтку-відповідачку ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Мельник Павло Петрович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді