Справа № 442/7587/21 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/1782/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/3236/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

27.09.2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується cвідоцтвом про право на спадщину від 11 травня 2016 року. У зазначеному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які не є членами його сім`ї чи співвласниками житлового будинку. Реєстрація та проживання відповідачів у житловому будинку створюють йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки вони займають значну частину житлової площі будинку, чим перешкоджають йому та його сім`ї у проживанні в спірному будинку та розпорядженні майном на власний розсуд. Зазначив, що відповідачі були зареєстровані у житловому будинку за життя ОСОБА_7 , котра була попереднім власником житлового будинку та після смерті якої він успадкував спірне майно. Звертав увагу суду на те, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку його зміни. Таким чином, враховуючи, що відповідачі не є членами його сім`ї, не є власниками житлового будинку, а право власності попереднього власника припинилося після її смерті, у відповідачів відсутні правові підстави для користування житловим будинком, що є підставою для їх виселення. Крім того, відповідач ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою № 272626984 від 31.08.2021 року, в якому проживає ОСОБА_6 . Враховуючи наведене, просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з вказаного житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 у рівних частках 908,00 грн понесених судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначила, що задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з будинку, суд першої інстанції не врахував, що право власності позивача ОСОБА_4 на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його матері ОСОБА_7 від 11 травня 2016 року, є спірним. Вважає, що районний суд необґрунтовано відмовив їй у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №442/393/22 за її позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання права власності на частку в будинку в порядку спадкування. Враховуючи, що їй за законом належить частка у спірному житлі, її як спвіласника житлового будинку не може бути примусово виселено зі спірного майна. Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що вона з часу народження зареєстрована та безперервно проживала у спірному будинку зі своїми батьками (до їх смерті), вела з ними спільне господарство, піклувалася про їх стан здоров`я. На даний час вона продовжує проживати у спірному будинку, несе витрати на його утримання та сплачує комунальні послуги.

Вважає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення її зі спірного будинку є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. При цьому, оскаржуване рішення суду не містить обґрунтованих доводів щодо наявності нагальної суспільної необхідності застосування такої крайньої форми втручання у право на житло як виселення та що таке є співмірним з переслідуваною законною метою та є пропорційним та необхідним в демократичному суспільстві.

Також вважає необгрунтованими покликання позивача на те, що відповідачі чинять йому перешкоди в розпорядженні та користуванні майном , як на підставу звернення до суду з позовом. Зазначає, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що вона чи інші відповідачі своєю поведінкою руйнують чи псують житло, використовують його не за цільовим призначення.

Поза увагою суду також залишився той факт, що її син ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має, тому внаслідок задоволення позову та виселення його без надання іншого житла він залишиться безхатченком.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Звертає увагу суду на те, що позивачу було відомо про проживання відповідачів у спірному будинку ще до набуття ним такого у власність. Вважає, що суд безпідставно не застосував до даних правовідносин положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду як джерело права та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 проти скарг заперечив, просив у задоволенні скарг відмовити, рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 подали клопотання про відкладення розгляду справи, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції,неодноразове відкладення розгляду справи за заявами сторони відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Частиною першою ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Європейський суд з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування.

Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У спірних правовідносинах при вирішенні питання про виселення осіб з житлового приміщення право осіб на користування таким має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і члена її сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі № 211/159/14-ц.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.05.2016 року, виданим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В. та зареєстрованим у реєстрі за №204.

Згідно даних будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , відповідачі - ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та Нагуєвицької сільської ради про визнання за нею право власності на частину майна колишнього колгоспного двору, що знаходиться в АДРЕСА_1 , однак постановою Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №442/7960/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Згідно довідки до акту МСЕК серії 12ААА №357011 від 30.03.2017 року відповідачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства безтерміново.

Згідно довідки Нагуєвицької сільської ради №126 від 31.05.2022 року ОСОБА_1 здійснює фактичний догляд за сином ОСОБА_2 та проживає з ним в одному будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки до акту МСЕК серії 12ААВ №607298 від 07.04.2022 відповідачу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання до 01.05.2023 року.

З довідки Нагуєвицької сільської ради №125 від 31.05.2022 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає на АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи також встановлено, що відповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить житловий будинок на АДРЕСА_2 загальною площею 44.0 кв.м, житловою 28.3 кв.м, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №272626984 від 31.08.2021 року.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком, ОСОБА_4 посилався на те, що вселення відповідачів у спірне житло відбулось шляхом встановлення сервітуту на це нерухоме майно, яке було похідним від права власності на це житло ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки після смерті ОСОБА_7 припинилося її право власності на це житло, то відповідно припинилося право користування відповідачами - ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 цим житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника цього будинку, не ведуть з ним спільне господарство, не пов`язані з ним спільним побутом, а позивач, як власник цього майна, не бажає, щоб відповідачі проживали у спірному будинку. Відтак, з урахуванням того, що після смерті попереднього власника цього житлового будинку - ОСОБА_7 припинилися обставини, які були підставою для вселення і проживання відповідачів у будинку, ОСОБА_4 вважав наявними підстави для припинення встановленого сервітуту на це нерухоме майно та виселення відповідачів зі спірного будинку.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про усунення йому перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення відповідачів зі спірного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідачів в належному позивачу будинку порушує його ( ОСОБА_4 ) право власності на зазначене майно, яке підлягає захисту в судовому порядку. При цьому, суд першої інстанції врахував, що позивач, як власник житлового будинку категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які вселилися у спірне житлове приміщення за згодою попереднього власника ОСОБА_7 , яка померла, відтак обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні, припинилися з часу проведення державної реєстрації за позивачем права власності на спірне житло.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам, на підставі яких встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням принципу верховенства права та справедливості, що полягає у захисті права власника на володіння, користування та розпорядження майном, яке згідно Конституції України є непорушним.

При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 18 жовтня 2022 року у справі №442/393/22, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 травня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання за нею права власності на 1/8 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на частку в будинку, власником якого є позивач ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра