ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/266/19
провадження № 2/691/20/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого судді Подороги Л.В., за участю секретаря судових засідань Гергель М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Городищенського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєвої Н.В. про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений на користь ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який на день смерті проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на указаний будинок, який належний батькові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.08.2013, індексний номер 7611548.

Позивач звернувся протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Зуєвої Н.В. із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом. Також із відповідною заявою звернулася його племінниця ОСОБА_2 , яка подала заповіт ОСОБА_3 , в якому батько заповідав їй усе своє майно.

Оскільки заповіт вчинений на користь третьої особи, на даний час позивачу невідомі відомості, ким та коли він був посвідчений.

Дійсність даного заповіту він ставить під сумнів, оскільки народився в неблагополучній сім`ї, яка складалась з чотирьох осіб: батько, мати, він та його молодша сестра. Батько - ОСОБА_1 , зловживав спиртними напоями, але деякий час, від повної алкогольної залежності його рятувала робота, оскільки в такому стані заборонено їздити за кермом. Мати - ОСОБА_4 , намагалася допомогти батьку із залежністю, але ці старання призвели лише до серйозних проблем з її здоров`ям. У його сестри ОСОБА_5 народилась дитина і вона переїхала у с. Вільшана де проживає і на сьогоднішній день.

У 1977 році батько в черговий раз залишив сім`ю та пішов жити до іншої жінки, після чого стан здоров`ям матері погіршився і він здійснював за нею догляд. Батько та сестра не цікавились матір`ю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла і батько офіційно повідомив, що переїжджає жити у м. Черкаси, але дізнавшись про великий борг по комунальним послугам, знову переклав всі витрати на позивача.

Незадовго після смерті матері позивач одружився.

Навесні 2000 року батька госпіталізували з відкритою черепно-мозковою травмою, він проходив лікування та курс реабілітації, став інвалідом і втратив роботу.

Після отриманої травми у батька почали проявлятися зміни в його психічному здоров`ї. У нього були провали в пам`яті, тимчасова втрата орієнтації, приступи істерії і т.д. Сім`я позивача підтримувала батька у тяжкий період.

Батько знову став зловживати алкоголем і це призвело до того, що він убив чоловіка своєї співмешканки, за що був засуджений до двох років позбавлення волі за ненавмисне вбивство.

Після виходу батька з в`язниці позивач допомагав йому, він оформлював довіреності на нього, щоб привести будинок до ладу і постійно повторював, що це робиться все для ОСОБА_1 та його сім`ї. Періодично останній давав батькові гроші.

З часом батько переїхав проживати до своєї колишньої співмешканки і вони стали рідко бачитися. Після смерті співмешканки, він знову забрав батька жити до себе.

Психічний стан ОСОБА_3 погіршувався і декілька разів батько консультувався та проходив медикаментозне лікування у лікаря-психіатра. Періоди ремісії змінювались на загострення.

Згодом у батька виявили початкову стадію раку легенів, що призвело до проявів постійної агресій та негативно вплинула на стан здоров`я сім`ї позивача. Періодично викликали працівників поліції. Тому позивач вимушений був із сім`єю переїхати проживати в Італію до тещі ОСОБА_6 .

Позивачу невідомо, яким чином був вчинений заповіт, але він впевнений, що особи скористались хворобливим станом батька. Тому вважає заповіт недійсним, оскільки підписаний особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також пояснила, що посмертна судово-психіатрична експертиза проведена не була у зв`язку з відсутністю коштів у позивача. Але на даний час у нього з`явилися кошти, тому він бажає оплатити проведення експертизи. На даний час ОСОБА_1 перебуває за межами України.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що заповідальне розпорядження ОСОБА_3 , що посвідчене 26.03.2018 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Зуєвою Н.В., відповідає волі заповідача і волевиявлення спадкодавця було вільним. Заповідач не випадково позбавив права на спадкування свого сина ОСОБА_1 , оскільки восени 2014 року останній на ґрунті неприязних відносин зі своїм батьком ОСОБА_3 , перешкоджав останньому користуватися будинком, що належав йому на праві власності, тому він вимушений був звернутися до суду з позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю та наявні відповідні рішення суду від 28.01.2016 та 18.04.2017 про зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні вказаним житловим будинком та у відмові у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку та відшкодування витрат на будівництво.

Вказані обставини підтверджують негативне ставлення позивача до свого покійного батька ОСОБА_3 , який скориставшись своїм правом позбавив його права на спадкування. Позивач мав на меті заволодіти майном батька.

У час, коли заповідач був пенсійного віку, мав відповідні захворювання та потребував будь якої допомоги від свого сина ОСОБА_1 , він, будучи повнолітньою, працездатною, матеріально забезпеченою людиною, свідомо та тривалий час зневажливо ставився до особистого життя батька, не цікавився станом його здоров`я, не піклувався про нього, не надавав ні матеріальної допомоги, ні моральної підтримки.

ОСОБА_3 був доброю, порядною, прямою, чесною, справедливою людиною. Він ніколи не зловживав спиртними напоями, під наглядом лікаря - психіатра не перебував, інвалідом не був. Він призначив відповідача своїм спадкоємцем, враховуючи їх родинні відносини, а саме те, що він був її дідусем.

У заповіті ОСОБА_3 , окрім власноручного підпису та власноручного напису свого прізвища та ініціалів, міститься також власноручний напис заповідача та враховуючи рукописний текст (почерк) заповідача у заповіті, можна встановити, що особа, яка здійснила підпис та напис у заповіті не перебувала у незвичайному стані.

У серпні 2018 року стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився і він перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом центральний Сг правої легені (рак легень) з метастазами в головний мозок IV ступеня.

ОСОБА_2 постійно витрачала кошти на його лікування, що підтверджується фіксальними чеками.

Згодом вона перевезла заповідача до ОСОБА_8 , яка проживає у смт. Вільшани, для спільного догляду.

Після смерті ОСОБА_3 вона повністю взяла на себе всі витрати на його поховання та проведення поминальних обідів.

Заповіт спадкодавець підписав 26.03.2018, а саме за п`ять місяців до своєї хвороби, яка ніяк не пов`язана з виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності.

Сумніву, що спадкодавець у момент складання заповіту усвідомлював значення своїх дій щодо призначення своїм спадкодавцем ОСОБА_2 , а також міг керувати цими діями, окрім цього волевиявлення заповідача щодо позбавлення права на спадкування свого сина ОСОБА_1 було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Відповідач вважає, що померлий ОСОБА_3 склав такий заповіт, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та бажаючи настання правових наслідків (результатів) цих дій в подальшому.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кучеренко Н.В. у задоволені позову просила відмовити у зв`язку з недоведеністю. Призначену судом посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_3 проведено не було у зв`язку з відмовою позивача оплатити її вартість. Сторона позивача мала б повідомити про відсутність грошових коштів. Щодо проведення повторної експертизи адвокат заперечувала, оскільки у позивача було достатньо часу, щоб узгодити дане питання, але вони не з`являлися у судові засідання, чим затягували строки розгляду справи.

Третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєва Н.В. у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, у вирішені спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Городище Черкаської області помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04.10.2018.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 26.03.1976, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином нині покійного ОСОБА_3 .

Окрім позивача, нині покійний ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 від 04.02.1978, мав дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як не заперечується сторонами та підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 6 від 13.07.2018, відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 та онукою нині покійного ОСОБА_3 .

За життя, нині покійному ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.08.2013, індексний номер: 7611548, належав житловий будинок по АДРЕСА_1 .

26.03.2018 нині покійний ОСОБА_3 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєвою Н.В. і зареєстровано в реєстрі за № 204.

Нині покійний ОСОБА_3 , за життя звертався до медичних закладів за медичною допомогою з діагнозом центральний Сг правої легені (рак легень) з метастазами в головний мозок IV ступеня. Виразкова хвороба шлунку, про що свідчить витяг з історії хвороби № 14727 КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» ЧМР, Епікриз виписка із історії хвороби № 249 смт. Вільшана. На лікуванні перебував із 31.08.2018 по 03.09.2018.

Відповідно до посмертного епікризу № 60 від 04.09.2018, ОСОБА_3 перебував під «Д» наглядом з приводу раку легень. Причина смерті: ракова інтоксикація. Рак легень st IV, кл. гр. IV.

Допитаний судом свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона є кумою ОСОБА_1 з 2009 року, близькі стосунки підтримували до 2016 року, але на даний час іноді спілкуються по телефону, оскільки їх сім`я виїхала. Вона неодноразово перебувала у їх будинку у м. Черкаси, оскільки проживає по сусідству. Дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_9 виїхала з будинку ще у 1995 році. Свідку відомо, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виникали протиріччя через зловживання останнім алкоголем. Його знала ще мати свідка, яка свого часу працювала з ним на фабриці та розповідала, що він не був дружелюбним, хамив, зловживав спиртними напоями і його дружина переховувалася від нього поки він був напідпитку. Також свідку відомо, що в ОСОБА_3 була травма, після чого розпочалися розлади з психікою. Виникали конфлікти на фоні вживання алкогольними напоями. Будинок де вони проживали був старим, розділявся на дві половини і ОСОБА_1 запропонував навести лад у ньому. Також його батько постійно кашляв, не дивився за собою, син запропонував пройти обстеження. Виявилося онкозахворювання і йому пропонували лікуватися, однак батько відмовлявся. До ОСОБА_3 у гості постійно приходила сім`я ОСОБА_12 , їх застілля закінчувалися вживанням алкоголю, вони підбурювали його і його син ОСОБА_1 маючи намір здійснити приватизацію домоволодіння, розумів, що батька намовляють і він не зміг це зробити та вимушений був виїхати на межі України з метою лікування дітей. Після 2016 року вона одного разу була у будинку, там був страшний безлад. Свідок вважає, що своєю поведінкою ОСОБА_3 сам довів себе до такого стану.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що ОСОБА_3 він знав з 1976 року, оскільки разом працювали водіями у бригаді Соснівської сільгосптехніки. У вільний час збиралися сім`ями. Син у останнього був забіяка, а дочка ОСОБА_9 з часом виїхала проживати у с. Вільшана. Після смерті дружини, він знайшов іншу жінку. Свідок спілкувався з ОСОБА_3 періодично по телефону, розповідав, що його провідує онука та йому син виділив місце у коридорі на тапчані. Свідку також відомо, що син поїхав за межі України і залишив ОСОБА_3 борги за комунальні послуги. Також, коли свідок працював у охороні в Першій міській лікарні він зустрів дочку ОСОБА_3 , яка повідомила, що у нього онкозахворювання. Останній не повідомляв йому що хворіє. Дочка та онучка забрали його до лікарні для лікування. Провідуючи його, ОСОБА_3 розповів, що має проблеми з сином, оскільки склав заповіт на онучку ОСОБА_14 . Син приводив хлопців, вони погрожували йому, принижували. Причиною був складений заповіт. Він не міг нікого привести додому, оскільки син встановив камери відео нагляду. Також розповідав, що син із дружиною та її дітьми виживали його з будинку. Розповідав, що йому допомагає дочка та онучка, доглядають його, тому він вирішив скласти заповіт на останню.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , кожен окремо пояснили, що вони проживають по сусідству з будинком, де проживав ОСОБА_3 і їм відомо, що свого часу він проживав із дружиною до її смерті у будинку по АДРЕСА_1 . Після смерті дружини ОСОБА_3 став проживати у своєї співмешканки у с. Руська Поляна, де проживав близько 14-15 років, а у будинку залишився проживати його син. Згодом, після смерті співмешканки ОСОБА_3 повернувся до свого дому і син виділив йому місце у коридорі, ключів від будинку не дав. Вони між собою не мирилися, викликали працівників поліції коли покійний приходив додому напідпитку. Невістка ображала його та створювали такі обставини, щоб усі вважали, що ОСОБА_3 психічно хворий. Також останній звертався він до суду, щоб йому не перешкоджали проживати у будинку та повернули ключі, зробили окремий хід у будинку. У 2016-2018 роках син ОСОБА_1 зі своєю сім`єю виїхали за межі України, залишивши значну суму боргу за користування комунальними послугами. Батькові син не допомагав, пенсія у нього була невелика. Згодом в ОСОБА_3 виявили рак легень, він потребував допомоги, до нього приїздили лише дочка ОСОБА_9 та онучка ОСОБА_18 . Яка згодом здійснила його поховання.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. 203-236 ЦК України, у тому числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК України)

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16.10.2019 у справі № 530/1349/16-ц.

Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Ухвалою суду від 09.06.2022 у даній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи хворів ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент підписання заповіту 26.03.2018, складеного на користь ОСОБА_2 , на психічне захворювання, якщо так, то на яке саме та чи була ця хвороба тимчасовою? Чи здатний він був, на момент складання заповіту 26.03.2018, в повній мірі розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними. Проведення експертизи доручено експертам КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня». Оплату за проведення експертизи покладено на позивача.

У зв`язку з ліквідацією експертної установи, ухвалою суду від 27.09.2022, виконання експертизи доручено експертам Черкаської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

За повідомленням Черкаської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» від 27.07.2023 № 757/01-02, указану експертизу відносно ОСОБА_3 проведено не було у зв`язку з відсутністю оплати за її проведення.

У судовому засіданні 26.12.2023 представник позивача заявила клопотання про повторне направлення справи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, мотивуючи тим, що позивач не мав коштів на оплату експертизи, вартість якої складає 43000 грн., але на даний час він цю суму коштів зібрав та готовий оплатити її вартість.

Представник відповідача заперечувала проти цього, вважаючи, що своїми діями позивач затягує розгляд справи.

У питанні повторного направлення справи для проведення експертизи суд приходить до наступного.

Клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи було складено представником позивача 27.02.2019 та подано до суду разом із позовною заявою 01.03.2019.

Тобто вже 27.09.2019 позивачем і його представником було узгоджено питання призначення експертизи та обумовлена її орієнтовна вартість.

Експертизу суд призначив своєю ухвалою 09.06.2022 та перепризначив її проведення іншій експертній установі 27.09.2022, тобто позивач і його представник знову мали достатньо часу для з`ясування вартості експертизи та її оплати.

14.08.2023 справа повернулася до суду без виконання ухвали про призначення експертизи, у зв`язку з ненадходженням оплати, яка була покладена на позивача.

Після цього, представник позивача двічі 26.09.2023 і 03.11.2023 не з`явилася в судові засідання. Перший раз подала заяву про те, що перебуває у щорічній відпустці та просить відкласти судове засідання, а другий раз про причини неявки не повідомила.

При цьому, на переконання суду, як позивач, так і його представник не були позбавлені можливості ще в судове засідання 26.09.2023 подати заяву про те, що вони зібрали кошти та просять справу повторно направити для проведення експертизи.

Натомість сторона позивача знову чекала 3 місяці, щоб лише в судовому засіданні 26.12.2023 заявити таке клопотання.

Крім цього, позивачем і його представником не надано суду доказів скрутного матеріального становища позивача, яке б перешкоджало йому зібрати кошти для проведення експертизи протягом 4 років і 10 місяців із часу складання клопотання про це.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства серед іншого є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, захист прав та інтересів не лише позивача, але й відповідача, який у даному випадку, через дії позивача, протягом значного проміжку часу не може вільно розпорядитися спадковим майном.

А тому суд прийшов до висновку, що позивач і його представник свідомо та цілеспрямовано намагаються затягнути розгляд цивільної справи, зловживаючи своїми правами, та прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про повторне направлення справи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

За довідками КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 651/01-05/1 від 12.04.2019 (т. 1 а.с. 65) та № 01-34/1124 від 15.10.2019 (т. 1 а.с. 180) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на обліку в закладі не перебував.

Відповідно до вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 28.12.1999 (т. 1 а.с. 233-235), за даними заключення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 необхідно вважати осудним, що він розумів значення своїх дій і міг керувати ним.

Викладене спростовує доводи позивача, що після черепно-мозкової травми, яку наніс колишній чоловік співмешканки ОСОБА_3 , в останнього відбулися зміни в психічному здоров`ї, які перешкоджали йому усвідомлювати зміст оспорюваного заповіту.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.01.2016, вирішено вселити ОСОБА_3 в належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні вказаним житловим будинком (т 1 а.с. 57-58).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2017 та рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26.07.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку та відшкодування витрат на будівництво відмовлено (т. 1 а.с. 59-63).

Зі змісту вказаних рішень судів убачається, що між померлим ОСОБА_3 і його сином ОСОБА_1 дійсно були довготривалі неприязні стосунки, що підтверджує доводи сторони відповідача та спростовує доводи сторони позивача, що він піклувався за батьком і йому не зрозуміло чому заповіт був кладений на іншу особу.

Натомість стороною відповідача надано суду довідку Вільшанської селищної ради № 602 від 10.04.2019 про те, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_3 , а також накладні на оплату поминальних обідів (т. 1 а.с. 73-75), що підтверджує доводи відповідача, що саме вона опікувалася своїм дідом перед смертю та здійснила його поховання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Таким чином, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позивач не довів того, що на час складання заповіту 26.03.2018 ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому, підстав для визнання заповіту недійсним суд не вбачає.

Керуючись ст. 4, 11-13, 81, 206, 258, 259, 263 - 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєвої Н.В. про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, через суд першої інстанції, протягом 30 днів, з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03.01.2024.

Суддя Л. В. Подорога