Єдиний унікальний номер судової справи 489/1777/17
Номер провадження 22-ц/812/1256/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 грудня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Ковальським Є.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 03 грудня 2018 року, під головуванням судді Тихонової Н.С. о 16 год. 18 хв., в приміщені цього ж суду у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 грудня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній продав позивачу належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, при здійснені реалізації прав власника позивач дізналась, що у вищезазначеній квартирі проживають та зареєстровані члени сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 , а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

При цьому, зареєстровані у належній позивачу квартирі відповідачі не є членами її сім`ї та чинять їй перешкоди у здійсненні прав власності.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що, ОСОБА_3 з 19 липня 1979 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а її колишній чоловік ОСОБА_4 набув право власності на вказану квартиру 07 липня 1992 року, тобто під час перебування із нею у зареєстрованому шлюбі, з 20 серпня 1983 року до 30 червня 2005 року.

За такого, вказана квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому укладений 28 грудня 2016 року її колишнім чоловіком ОСОБА_4 з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири порушує її право власності на квартиру, принаймні на 1/2 її частку.

Посилаючись на викладені обставини та норми ст.60 СК України, ст.ст.203,215 ЦК України ОСОБА_3 просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння.

Протокольною ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_3 (том 1 а.с.43).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., та зареєстрований в реєстрі за №369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , в частині купівлі-продажу 3/10 частки квартири.

Витребувано з володіння ОСОБА_7 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 та передано її у володіння ОСОБА_3 .

Судове рішення мотивовано тим, що право власності на 60% площі спірної квартири набуто ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 внаслідок сплати 60% пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за рахунок коштів подружжя, а іншої частини матір`ю ОСОБА_4 ОСОБА_8 . З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про належність частини квартири ОСОБА_3 , внаслідок чого, відчуження вищевказаної частки без згоди власника на користь ОСОБА_7 є незаконним.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволені її позовних вимог про виселення відповідачів, а також в частині задоволення зустрічного позову, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково визнав частину спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 , оскільки докази сплати ними пайових внесків за квартиру відсутні. Фактично спірна квартира була придбана батьками ОСОБА_4 та оформлена на нього, а тому вона є приватною власністю ОСОБА_4 .

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_4 рішення районного суду не оскаржується.

В подальшому, законність вищевказаного судового рішення перевірялась судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_7 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частинах визнання частки квартири спільною власністю подружжя, визнання права власністю на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна змінено.

Визнано 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в частині її продажу 29/100 часток .

Витребувано з володіння ОСОБА_7 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передано її у володіння ОСОБА_3 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року, описку в якій виправлено ухвалою цього ж суду від 22 листопада 2023 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.37,38).

07 липня 1992 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Миколаєва №112 від 19 червня 1992 року видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.52).

У рішенні виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Миколаєва №112 від 19 червня 1992 року зазначено, що воно винесено на підставі матеріалів, підготовлених бюро технічної інвентаризації та відповідно до списків, представлених правлінням житлово-будівельного кооперативу про погашення позики володільця (том 1 а.с.70).

Відповідно до талону за №69 ЖБК «Гігант» без дати, виготовленому на бланку типографії за 1969 рік, ОСОБА_8 мати відповідача ОСОБА_4 , сплатила за вказану квартиру 40% її вартості, що становить 1 560 карбованців, та згідно з квитанцією від 28 серпня 1971 року доплатила ще 280 карбованців (том 1 а.с.72).

10 листопада 1974 року ОСОБА_8 було видано ордер за №1507 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 у складі сім`ї з 3 осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (чоловік), ОСОБА_4 (син) (том 1 а.с.71).

Відповідно до паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленому на бланку типографії за 1988 рік, виданому ОСОБА_4 , вартість квартири складала 4 365 карбованців, які повністю сплачені (том 1 а.с.73).

Відповідно до повідомлень Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гігант» та Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації інформація про сплачені внески за спірну квартиру відсутня (том 1 а.с.86,115).

За даними довідки ОСББ «Гігант» від 16 березня 2017 року у вказаній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4 з 29 березня 1983 року, ОСОБА_3 з 19 липня 1979 року, ОСОБА_5 з 20 травня 2002 року, ОСОБА_3 з 24 квітня 2012 року (том 1 а.с.39,54).

28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.8-10,11).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За змістом ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Водночас п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Положення ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України з урахуванням п.6 ч.1 ст.3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 29 червня 2021 року в справі №916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Також про необхідність встановлювати добросовісність набувача за таким договором зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі №125/2157/19.

Так, при посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року приватному нотаріусу було надано вищевказану довідку ОСББ «Гігант» від 16 березня 2017 року, згідно якої зазначено, що у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (колишня дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 (син) (том 1 а.с.39,54).

В матеріалах справи також наявна заява ОСОБА_7 , відібрана приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Міхняєвою А.А. 28 грудня 2016 року під час посвідчення оскарженого договору купівлі-продажу квартири, відповідно до якої позивач зазначала, що їй відомо про наявність осіб, місце проживання яких зареєстровано у спірній квартирі АДРЕСА_1 , яка набувається нею у приватну власність, та заперечень проти цього вона не має (том 1 а.с.55).

За такого, доводи позивача про те, що вона дізналась про наявність інших зареєстрованих осіб у придбаній нею квартирі лише після укладення договору купівлі-продажу спростовуються матеріалами справи.

Більш того, на думку колегії суддів, виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_1 не може вважатися такою, що діяла добросовісно, оскільки будучи обізнаною про те, що у спірній квартирі була зареєстрована колишня дружина власника нерухомого майна ОСОБА_4 ОСОБА_3 , та проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про права інших осіб на спірне нерухоме майно, зокрема, що на момент набуття нею права власності на нерухоме майно таке майно належало подружжю ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності та, що ОСОБА_4 не отримав згоди ОСОБА_3 на укладення правочину щодо купівлі-продажу, тобто про наявність перешкод до вчинення правочину, і така недобросовісність є підставою для задоволення позову про витребування у неї частки майна, відповідно до статей 387,388 ЦК України.

Враховуючи, що відчужуючи спірну квартиру ОСОБА_4 не був власником її в цілому, тому й не мав будь-яких повноважень щодо відчуження її частки, яка належала ОСОБА_3 .

За такого районний суд, посилаючись на роз`яснення, які містяться в п.9, 28 постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав визнання оспорюваного правочину недійсним в частині квартири належній ОСОБА_3 .

Враховуючи, що належна частка в спірній квартирі ОСОБА_3 районним судом була визначена не правильно, а апеляційним судом вказана помилка була виправлена та визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 часток квартири (судове рішення в цій частині в касаційному порядку не було оскаржено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ), то рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна підлягає зміні, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №369, укладеного 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в частині продажу її 29/100 часток квартири та відповідно витребування з володіння ОСОБА_1 29/100 часток спірної квартири та передачі її у володіння ОСОБА_3 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, то слід заначити наступне.

Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Статті 319, 383 ЦК України передбачають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно із ст.1 Першого протоколу до Конвенції, поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням наведених правових норм є обґрунтованими висновки районного суду щодо відсутності підстав для застосування положень ст.391 ЦК України, якою встановлено право власника на захист права власності шляхом пред`явлення вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, та задоволення позову про виселення, оскільки ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, а тому також має відповідні права співвласника, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 наділені відповідними правами, як члени її сім`ї.

Згідно з ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна слід змінити в частині зазначення частки спірної квартири, щодо якої визнано недійсним договір купівлі-продажи квартири з 3/10 на 29/100 часток, а судове рішення в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна - змінити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в частині продажу її 29/100 часток.

Витребувати з володіння ОСОБА_7 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передати її у володіння ОСОБА_3 .

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення

складено 28 грудня 2023 року