ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м.Суми

Справа №1813/5166/2012

Номер провадження 22-ц/816/73/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності :

представника боржника ОСОБА_1 адвоката Бабича Максима Вікторовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Бабичем Максимом Вікторовичем, на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2022 року у складі судді Соколової Н.О., постановлену у м. Охтирка Сумської області, за заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 , мотивована тим, що Охтирським міськрайонним судом Сумської області був виданий виконавчий лист № 1813/5166/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника 234114,97 грн в рахунок погашення боргу за договором позики.

ОСОБА_2 пред`явив виконавчий документ на виконання до відділу ДВС Охтирського міськрайонного управління юстиції, 27 грудня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження.

З часу звернення заявника до відділу ДВС до 03 жовтня 2021 року заявник отримував від боржника на свою банківську картку грошові перекази по 400 грн щомісячно, всього отримав 42400 грн.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 СМС-повідомлення з погрозами фізичною розправою та відмовою вподальшому сплачувати борг.

12 січня 2022 року заявник звернувся з письмовою заявою до Охтирського відділу ДВС щодо відмови боржника сплачувати кошти, на що отримав відповідь про те, що 26 лютого 2013 року постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачу за п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 12 січня 2022 року виконавчий документ повторно до відділу не надходив.

Проте ОСОБА_2 зазначену постанову та оригінал виконавчого листа не отримував, що свідчить про втрату останнього.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд видати дублікат та поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 1813/5166/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2022 року заява ОСОБА_2 задоволена.

Видано дублікат виконавчого документу № 1813/5166/2012 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики - 234114,97 грн.

Поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 1813/5166/2012 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики - 234114,97 грн.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відсутність виконавчого документа у стягувача та у відділі ДВС, де він знаходився на виконанні не може свідчити про його втрату, так як відповідно до листа Охтирського відділу ДВС, який долучив ОСОБА_2 до матеріалів справи, постановою державного виконавця від 26 лютого 2013 року виконавчий документ був повернутий стягувачу згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Стверджує, що втрата стягувачем виконавчого документа не є підставою для видачі дубліката та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Також звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_2 долучив до заяви копію виконавчого документа по справі №1813/5166/2012 що може свідчити про наявність у нього оригіналу цього виконавчого документу.

Апелянт стверджує, що жодних щомісячних перерахувань на картку стягувача в рахунок погашення боргу за виконавчим документом він не вчиняв.

Вважає безпідставним посилання місцевого суду на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі №18/1147/11, оскільки обставини цієї справи не є подібним обставинам справи що переглядається.

Наголошує, що ОСОБА_2 жодним доказом не обґрунтував свою бездіяльність протягом восьми років з 26 лютого 2013 року по грудень 2021 року та не вчиняв жодних дій щодо контролю за виконавчим провадженням.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк ОСОБА_2 до апеляційного суду не подав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що стягувач з поважних причин пропустив строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а тому строк підлягає поновленню. Оскільки оригінал виконавчого документа втрачено, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання поновлено, рішення суду не виконано, отже наявні підстави для видачі дублікату виконавчого листа.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши обставини справи, з правильним застосуванням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 06 грудня 2012 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 231797 грн та судові витрати по справі в сумі 2317,97 грн, а всього 234114,97 грн ( а.с.9).

18 грудня 2012 року на виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист по справі №1813/5166/2012 ( а.с. 10).

На звернення ОСОБА_2 від 12 січня 2022 року в.о. начальника Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) № 712 від 12 січня 2022 року повідомила, що в провадженні відділу перебувало виконавче провадження №35844311 з примусового виконання виконавчого листа № 1813/5166/12, виданого Охтирським міськрайонним судом Сумської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу 231797 грн та судових витрат по справі в сумі 2317,97 грн, а всього 234114,97 грн, відкрите 27 грудня 2012 року. Проте 26 лютого 2013 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу за п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 12 січня 2022 року виконавчий документ повторно на виконання до відділу не надходив (а.с. 15).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Із наведеними конституційними положеннями кореспондується частина 1 статті 18 ЦПК України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року в справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 вказав, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

За приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно з положеннями частини 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до пункту 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За встановлення факту невиконання судового рішення видача дубліката виконавчого документу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат має повністю відтворювати втрачений виконавчий документ. Натомість відсутність виконавчого документа у відділі ДВС, в якому перебувало на виконанні виконавче провадження, а також у стягувача, якому виконавчий документ мав надсилатися поштою, унеможливлює виконання рішення суду та порушує права стягувача.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення Охтирським міськрайонним судом Сумської області судового рішення від 06 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у загальному розмірі 234114,97 грн, стягувач не зволікаючи пред`явив виконавчий документ до примусового виконання і вже 27 грудня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження.

Проте через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто

стягнення, 26 лютого 2013 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

ОСОБА_2 заперечив факт отримання виконавчого листа та постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа, що не спростовується матеріалами справи.

Отримуючи щомісячно зарахування на банківську картку включно по жовтень 2021 року (а.с. 11-13), стягувач не мав сумнівів, у тому, що він отримує кошти на виконання судового рішення, за виконавчим листом про стягнення заборгованості, який перебуває на виконанні у відділі ДВС.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо причини пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа, які є поважними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про пропуск стягувачем строку пред`явлення до виконання виконавчого листа не заслуговують на увагу, оскільки із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання стягувач звернувся після отримання відповіді відділу державної виконавчої служби від 12 січня 2022 року про відсутність на виконанні виконавчого листа №1813/5166/12. Тобто до цього часу стягувач не мав відомостей про втрату виконавчого документа.

Отже, сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено, тому правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 долучив до заяви копію виконавчого документа по справі №1813/5166/2012, не спростовує висновку суду про втрату виконавчого документа, оскільки, сама копія не містить жодних відміток державного виконавця, а отже була зроблена до моменту звернення стягувача до виконавчої служби і не є свідченням отримання стягувачем виконавчого документа після його повернення державним виконавцем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382; 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Бабичем Максимом Вікторовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 17 січня 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук