Дата документу 18.01.2023 Справа № 336/2427/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2427/21 Головуючий у 1 інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/246/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 15 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким 15 квітня 2018 року позивач передав, а відповідач отримав 210 000 грн. як суму, обумовлену у договорі позики, яку ОСОБА_1 зобов`язувався повернути до 15 квітня 2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідач надав розписку. У зазначений термін відповідач боргу не повернув, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики, що становить 210 000 (двісті десять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1100.00 (одна тисяча сто) гривень.

22 липня 2022р. представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Рогозіним О.В. була подана до суду заява про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2022 р. вказана заява залишена без розгляду із посиланням на те, що рішення у справі не є

заочним.

11 серпня 2022р. ОСОБА_1 у особі адвоката Рогозіна О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення у справі було ухвалене без участі відповідача, який не зміг надати свої заперечення проти позову в тій частині, що договір позики він з позивачем не укладав, розписку про отримання коштів від ОСОБА_2 не писав. Всі докази по справі є підробленими, а для встановлення об`єктивної істини необхідно провести судову почеркознавчу експертизу підпису і почерку у наданих позивачем договорі і розписці.

В скарзі вказується, що відповідач у 2011 році набув громадянства Ізраїлю, фактично не проживає в Україні з 23.04.2016р., про що свідчать печатки у його паспорті, тому договір позики у квітні 2018р. у м. Запоріжжі він не укладав, особа позивача ОСОБА_2 йому не відома. Також зазначає, що будь-яких заяв про визнання позову у матеріли цієї справи він не надсилав, адреса електронної пошти, з якої надіслана заява від його імені про визнання позову та розгляд справи у його відсутності, йому не належить, про існування в суді цієї справи обізнаний не був.

В скарзі вказує на обставини, які передували тому, що він узнав про наявність судового рішення в цій справі про стягнення з нього грошових коштів. Так, у спадщину від батьків він отримав будинок у м. Запоріжжі, який тривалий час не відвідувався ніким. Тому, на думку відповідача, даним будинком зацікавилися шахраї, які підробили договір та розписку для можливості заволодіти будинком через судове рішення. Приблизно декілька місяців тому сестрі відповідача, що проживає у Одесі, зателефонували сусіди та повідомили, що невідомі особи, які представляються ріелторами, намагаються проникнути через паркан до будинку з потенційними покупцями. Далі, зв`язавшись з ріелторами, дізналися, що наразі будинок знаходиться на примусовій реалізації у приватного виконавця Коцияна М.О.

Відзиву позивачем на апеляційну скаргу надано не було, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 жодного разу до судових засідань апеляційного суду не з`явився. Судові документи та судові повістки надсилались йому на адресу його місця реєстрації, яку ним зазначено в його позовній заяві: АДРЕСА_1 .

Вся судова кореспонденція з апеляційного суду, спрямована за цією адресою, в тому числі судові повістки, отримувались його матір`ю та сестрою.

Відповідно до приписів ч. 3 статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано

судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 (т. 1 а.с.73), в якій він заперечує проти апеляційної скарги, та вважає, що обґрунтоване рішення не може бути скасоване. Просить розгляд справи, призначений на 14.12.2022р. відкласти, так як перебуває за межами м. Запоріжжя. Справу було відкладено.

У останнє судове засідання 18 січня 2023 року належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи через свою матір, яка отримала судову повістку, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 3 ЦПК України, позивач ОСОБА_2 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не надав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Враховуючи, що позивач втретє не з`явився в судове засідання апеляційного суду, колегія відповідно до приписів вказаної процесуальної норми розглянула справу за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвокатів відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтова-

ність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

Так, предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії - до повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій

самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий бор-

жнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.04.2018р. ОСОБА_2 дав у борг 210 000 грн. ОСОБА_1 , які останній отримав від позичальника в цей же день, про що свідчить договір позики та письмова розписка від 15.04.2018р. (а.с. 3-5), кінцевий строк повернення коштів 15.04.2020р. У зазначений строк кошти не повернуто, тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь позичені кошти у вказаному розмірі.

До позовної заяви позивачем були долучені копії договору позики від 15.04.2018р. та

розписки від 15.04.2018р. із посвідчувальним записом «Згідно з оригіналом.

ОСОБА_2 (підпис)», що підтверджує наявність у позивача оригіналів вказаних документів.

У рішенні про задоволення позову суд виходив із того, що на підставі досліджених матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем суд вважає його обґрунтованим та підтвердженим. При цьому, суд першої інстанції не встановлював факт наявності у позивача ОСОБА_2 оригіналів боргової розписки та договору позики, у судовому засіданні оригінали договору позики та розписки в ході розгляду справи не дослідив. Рішення було прийнято судом за відсутності сторін у справі.

Колегія наголошує, що за загальними положеннями ст. 264 ЦПК України до обов`язку суду під час ухвалення рішення належить з`ясування наступних питань:, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до чч. 1, 2 статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, подавши про це відповідну заяву; до ухвалення судового рішення суд роз`яснює відповідачу наслідки відповідної процесуальної дії - визнання позову.

Та тільки після цього згідно з ч. 4 статті 206 ЦПК України суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем і продовжує розгляд справи.

Зазначених вимог вказаних процесуальних норм суд першої інстанції не дотримався: не прийняв заходи для роз`яснення відповідачу ОСОБА_1 наслідків визнання позову, не дослідив оригінали договору позики та розписки, що є обов`язковим, оскільки тільки їх наявність у позивача свідчить про невиконання обов`язку з погашення боргу відповідачем. За наявності у справі лише копій цих документів суд не міг базувати своє рішення про задоволення позову на їх підставі, навіть у випадку визнання позову відповідачем.

Крім того, суд вважав, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд цієї справи, оскільки від нього надійшла заява про визнання позову.

Ці обставини заперечує апелянт, вказуючи, що він з 2016 року виїхав за кордон, отримавши у 2011 році громадянство Ізраїлю, та більше до України не повертався. Електронна адреса, з якої була до суду спрямована заява від його імені про визнання позову, йому не належить.

Дослідивши вказані обставини, зокрема, на підставі поданих відповідачем до апеляційної скарги доказів, колегія з цього питання встановила наступні обставини.

Позивачем ОСОБА_2 у позові, поданому до суду 31.03.2021р., зазначена адреса місця мешкання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 та зазначено його РНОКПП НОМЕР_1 , тобто такі реквізити, які були зазначені в договорі позики та розписці, датованих 15.04.2018р. ( а.с. 1, 3-5).

На запит суду щодо місця реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради надано відповідь № 04-47/566 від 12.04.2021р., згідно з якою відомості про реєстрацію цієї особи за вказаною адресою відсутні ( а.с. 15).

Згідно копії судової повістки від 17.05.2021р. вона разом з копією позовної заяви та

копією ухвали про відкриття провадження у справі направлена відповідачу ОСОБА_1 на вище зазначену адресу ( а.с. 20), але відомостей про отримання вказаного листа відповідачем матеріали справи не містять.

В матеріалах справи мається розписка про отримання судової повістки ОСОБА_1 15.07.2021р. в судове засідання суду на 20.07.2021р., а також мається заява від імені ОСОБА_1 на електронну адресу суду з його електронної адреси про визнання позову та розгляд справи у судовому засіданні 20.07.2021р. за його відсутності ( а.с. 41-43). Але ця заява датована 14.07.2021р., тобто до того як відповідач начебто отримав судову повістку - 15.07.2021р.

В апеляційній скарзі, в ході апеляційного розгляду адвокат Рогозін О.В. та в останньому судовому засіданні адвокат Єлисеєв С.С. вказували, що ОСОБА_1 в Україні не перебуває з 2016р.

Вказане підтверджується паспортом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про громадянства країни Ізраїлю з 02.03.2011р., згідно з яким після квітня 2016р. відповідач до України не повертався, кордон України на в`їзд не перетинав. Надана копія паспорту належним чином перекладена перекладачем Салієвим Шамшодом Шурхатовичем та посвідчена нотаріусом м. Бухари Аслановою Гулрух Азізуллаєвною.

Отже, вказана сукупність доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 не міг отримати поштову кореспонденцію із суду, а відтак подати будь-які заяви, зокрема, про визнання позову.

Колегією в ході апеляційного розгляду встановлено, що, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики у березні 2021 року, ОСОБА_2 до позовної заяви долучено копію договору позики від 15 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 3-4) та копію розписки до договору позики від 15 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 5). Та оригіналів зазначених документів судом першої інстанції досліджено не було, та в матеріалах справи вони відсутні.

Частинами 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Частиною 6 статті 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 засвідчив всі документи, які були ним долучені до позовної заяви відміткою «З оригіналом згідно», серед яких є також договір позики та розписка до договору позики, що повинно свідчити про наявність в нього оригіналів цих документів.

Оскільки при розгляді справ про стягнення неповернутих коштів за договором позики за позовом позикодавця обов`язково слід перевірити наявність у позивача оригіналів договору та розписки про отримання позичальником певної грошової суми, передбаченої договором позики, а суд цього не зробив, та з урахуванням того, що адвокат відповідача надав письмове клопотання про проведення почеркознавчої експертизи договору та розписки, апеляційний суд намагався витребувати їх оригінали.

Так, ухвалою від 26 серпня 2022р. про відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 в порядку підготовки справи до розгляду одночасно зобов`язано ОСОБА_2 надати для долучення у справу оригінали договору позики та розписки від 15.04.2018р. ( т. 1 а.с. 202).

Вказану ухвалу разом з судовою повісткою про виклик в судове засідання апеляційного суду на 19 жовтня 2022р. було отримано сестрою ОСОБА_2 , що відповідно до ч. 3 статті 130 ЦПК України є належним врученням і самому адресату.

ОСОБА_2 на вимогу апеляційного суду оригінали документів не надав, до судового засідання не з`явився.

Тому ухвалами Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2022р. та від 14 грудня 2022р. повторно витребувано у позивача ОСОБА_2 та його адвоката Лучко О.М. оригінали договору позики від 15 квітня 2018р. та розписки до договору позики від 15 квітня 2018р. (т.1 а.с. 246-247, т. 2 а.с. 68-69).

Вищевказані ухвали про витребування доказів були отримані матір`ю та сестрою ОСОБА_2 , про що в матеріалах справи містяться розписки, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 130 ЦПК України щодо належного повідомлення особи.

Проте, ухвали суду позивачем виконані не були, оригіналів затребуваних документів не надано, про причини їх ненадання апеляційному суду не доведено.

На ухвалу про витребування доказів адвокат ОСОБА_2 - Лучко О.М., яка надавала йому правову допомогу в суді першої інстанції, надіслала письмові пояснення, що не уповноважена представляти інтереси позивача в Запорізькому апеляційному суді, витребувані оригінали розписки та договору позики в неї відсутні.

Отже, колегія суддів враховує правила про обов`язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року). Відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

У зв`язку з відсутністю оригіналів договору позики та розписки адвокат Єлисеєв С.С. як представник відповідача ОСОБА_1 не підтримав клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, наголошуючи, що у такому випадку позивачем не доведено вимоги позову.

Таким чином, підсумовуючі усе вищенаведене, та те, що в матеріалах справи відсутні оригінали договору позики та розписки до договору позики, а також те, що ОСОБА_2 не довів наявність у нього оригіналів цих документів, не надавши їх ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 , а тому відсутність підстав для стягнення за цим договором грошових коштів з ОСОБА_1 .

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або

незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку пп. 2, 4 ч. 1 ст. 376, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення (постанови) про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки часткове задоволення скарги пов`язується із підтвердженістю частини доводів апеляційної скарги, а не всіх її доводів, але по суті апеляційним судом відмовляється в позові в цілому, то вся сума сплаченого відповідачем судового збору підлягає стягненню з позивача на його користь.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 3329,70 грн., яку слід компенсувати останньому за рахунок позивача.

Що стосується заяви адвоката Рогозіна О.В. про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн., то вона не підлягає задоволенню, оскільки ці втрати не є підтвердженими документально (нема деталізованого розрахунку, акту приймання-передачі виконаних послуг, доказів сплати тощо).

Керуючись ст. ст. 141, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2021 року у цій справі скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3329 (три тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 70 копійок

У стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 січня 2023 року

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар М.С.

Г.С. Подліянова