ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 грудня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12633/23

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1396/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Чернігівській області), в якому просив:

- визнати, що протиправні дії відповідача щодо проведення нарахування пенсії з обмеженням розміру, встановлені в рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року в справі № 620/1639/22, протиправна бездіяльність відповідача щодо виконання вказаного рішення суду, встановлена в ухвалі Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року в справі № 620/1639/22, ненадання звіту про виконання судового рішення, встановлене в ухвалі Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року в справі № 620/1639/22, протиправні дії відповідача щодо відмови провести нарахування і виплату пенсії, встановлені в рішеннях Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року в справах № 620/6227/22, № 620/6372/22 призвели до заподіяння йому моральної шкоди в сумі 100 000 грн;

- стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 100 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є пенсіонером Міністерства оборони України, отримує пенсію по 2-й групі інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї і стоїть на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівські області.

Зазначав, що протиправними діями та бездіяльністю відповідача, які встановлені судовими рішеннями Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року в справі № 620/1639/22, від 17 січня 2023 року в справі №620/1639/22, від 27 червня 2023 року в справі № 620/1639/22, від 06 жовтня 2022 року в справі № 620/6227/22 та від 06 жовтня 2022 року в справі №620/6372/22, а також свідомим невиконанням рішення суду від 01 червня 2022 року йому завдано моральної шкоди.

Указував, що 19 жовтня 2022 року відкриті виконавчі провадження на підставі виконавчих листів Чернігівського окружного адміністративного суду, виданих на виконання рішення суду в справі № 620/1639/22, проте рішення суду не виконувалось відповідачем, пенсія нараховувалась знову з обмеженням, а заборгованість залишається невиплаченою, при цьому відповідач посилається на відсутність коштів, а також на те, що судове рішення начебто виконано в межах окремої бюджетної програми.

Наголошував, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, погіршенні стану здоров`я, психічних розладах та приниженні честі і гідності. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини при повторному звернення до суду у зв`язку із ігноруванням органами влади попередніх судових рішень, вважав справедливою сатисфакцією 100 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.09.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Чернігівській області просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким позивачу в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування дійсних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між неналежним (на його думку) контролем за виконанням судового рішення та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

Відповідач зазначає, що ним включено нараховані суми пенсії до реєстру судових рішень та постановлено у відповідну чергу на безпосередню виплату пенсії, а тому невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, при цьому посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.09.2023 залишити без змін.

Позивач стверджує, що висновки суду першої інстанції є законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи, судом повно та всебічно з`ясовано фактичні обставини справи, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України.

Зазначає, що наявність вини відповідача встановлена численними судовими рішеннями, а тому твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів є безпідставними.

Наголошує, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ та підприємств, що перебувають у державній власності або контролюються державою.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання ГУ ПФУ в Чернігівській області позивачу моральної шкоди протиправними діями, встановленими судовими рішеннями Чернігівського окружного адміністративного суду в справах №620/1639/22, №620/6227/22, №620/6372/22, яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з нарахуванням пенсії з обмеженням її розміру, та бездіяльністю, що полягає у невиконанні судових рішень в повному обсязі, у порушенні звичного способу життя та необхідності докладення додаткових зусиль для його організації.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також врахував вимушені зміни в життєвих стосунках, принципи розумності, справедливості та співмірності, та вважав, що в даній конкретній справі, компенсація в сумі 15 000 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок захворювання пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї (а.с. 50)

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.06.2022, яке набрало законної сили 08.09.2022 (справа № 620/1639/22) задоволено позов ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправними дії ГУПФУ в Чернігівській області щодо проведення виплати нарахованої пенсії ОСОБА_1 після її перерахунку з 01.04.2019 з обмеженням її максимального розміру 10-ма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату нарахованої пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 01.04.2019 по 03.12.2020 на підставі довідки Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 18.05.2021 №ФЧ61655 у розмірі 74% від розміру грошового забезпечення, без обмежень її максимального розміру 10-ма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених виплат.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату нарахованої пенсії по 2 групі інвалідності ОСОБА_1 з 04.12.2020 на підставі довідки Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 18.05.2021 №ФЧ61655 у розмірі 80% від розміру грошового забезпечення, без обмежень її максимального розміру 10-ма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених виплат (а.с. 27-31).

19.10.2022 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Семиразумом Є.В. винесено постанови №70111404, 70111518 про відкриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів №620/1639/22, виданих Чернігівським окружним адміністративним судом від 29.09.2022 (а.с. 46-47, 48-49).

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.01.2023, яка набрала законної сили 17.01.2023 (справа № 620/1639/22) задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача (ГУПФУ в Чернігівській області) та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Визнано протиправною бездіяльність ГУПФУ в Чернігівській області щодо виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі №620/1639/22.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області надати до суду, у місячний строк з дня набуття чинності ухвалою суду, звіт про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі №620/1639/22 за позовом ОСОБА_1 до ГУПФУ в Чернігівській області.

Зобов`язано Головне ГУПФУ в Чернігівській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню статей 14, 370, 373 Кодексу адміністративного судочинства України, та вжити заходів щодо виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі №620/1639/22 (а.с. 40-42).

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.06.2023 звіт ГУПФУ в Чернігівській області про виконання рішення суду від 24.05.2023 за № 2500-0802-7/333777 у справі № 620/1639/22 за позовом ОСОБА_1 до ГУПФУ в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії повернуто відповідачу без розгляду (а.с. 43-45).

Також, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022, яке набрало законної сили 23.01.2023 (справа № 620/6227/22) позов ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУПФУ в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з 01.02.2020 на підставі оновленої довідки від 10.08.2022 №ФЧ61655/І про розмір грошового забезпечення, складеної ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.01.2020, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2020 по 03.12.2020 на підставі оновленої довідки від 10.08.2022 №ФЧ61655/І про розмір грошового забезпечення, складеної ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.01.2020, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення та здійснити виплату в розмірі 74% грошового забезпечення з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 04.12.2020 на підставі оновленої довідки від 10.08.2022 №ФЧ61655/І про розмір грошового забезпечення, складеної ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.01.2020, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення та здійснити виплату в розмірі 80% грошового забезпечення з урахуванням виплачених сум.

У решті позову відмовлено (а.с. 32-35).

Крім того, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022, яке набрало законної сили 16.02.2023 (справа № 620/6372/22) позов ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУПФУ в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з 01.02.2021 на підставі оновленої довідки від 10.08.2022 №ФЧ61655/ІІ про розмір грошового забезпечення, складеної ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.01.2021, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення.

Зобов`язано ГУПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2021 на підставі оновленої довідки від 10.08.2022 №ФЧ61655/ІІ про розмір грошового забезпечення, складеної ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.01.2021, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення та здійснити виплату в розмірі 80% грошового забезпечення з урахуванням виплачених сум.

У решті позову відмовлено (а.с. 36-39).

Як вбачається зі звіту на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.06.2022 у справі № 620/1639/22 доплата пенсії за період з 01.04.2019 по 30.09.2022 склала 233 473,70 грн; різниця пенсії за період з 01.07.2019 по 30.04.2023 склала 47 477,50 грн (а.с. 71-72).

ГУ ПФУ в Чернігівській області на виконання судових рішень проведено перерахунок пенсії позивачу, однак виплата грошових коштів не здійснена.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («ІммобільяреСаффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Згідно з приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що факт неправомірних дій та бездіяльності відповідача встановлено судовими рішеннями у справах № 620/1639/22, №620/6327/22, №620/6372/22, а також невиконання судового рішення від 01.06.2022, що завдало йому моральних страждань. Крім цього, судом на підставі досліджених доказів, наявних у матеріалах справи, встановлено, що позивач є пенсіонером, інвалідом 2 безстроково, якому протипоказані фізичні та психоемоційні перевантаження.

Доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю ГУПФУ у Чернігівській області, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави у розмірі 15 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, недоведеності причинного зв`язку між неналежним (на думку позивача) контролем за виконанням судових рішень та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення. Наявність моральної шкоди є доведеною, оскільки тривале виконання рішення суду та вчинення подальших дій для примусового його виконання спричинили позивачу моральну шкоду.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) (п. 26) ЄСПЛ зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) зазначила, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

За таких обставин, не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що невиконання судового рішення за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Посилання ГУ ПФУ в Чернігівській області в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, які викладені в постановах у справах №405/3663/13-а від 24.01.2018, № 804/2076/17 від 30.04.2020 апеляційний суд вважає помилковим, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є тотожними.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ГУ ПФУ в Чернігівській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2023 року - залишенню без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В.Шитченко