Номер провадження: 22-ц/813/791/23
Справа № 520/9568/15-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 : Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання частково незаконними рішень, визнання частково недійсними свідоцтв про право власності і договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку домоволодіння, усунення перешкод у володінні та користуванні домоволодінням та вселення, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В. 03 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 : Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання частково незаконними рішень, визнання частково недійсними свідоцтв про право власності і договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку домоволодіння, усунення перешкод у володінні та користуванні домоволодінням та вселення (т. 1 а.с. 4-12, т. 4 а.с. 67-70).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_7 продала належну йому 1/8 частку у праві власності на спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому також не була отримана попередня згода органів опіки та піклування на продаж вказаного домоволодіння, яка була необхідною, враховуючи, що там проживала та була зареєстрована неповнолітня донька ОСОБА_1 ОСОБА_8 , 1992 року народження. Враховуючи недійсність договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, вказане домоволодіння залишилось в спільній частковій власності, зокрема, у ОСОБА_2 залишилось лише 5/8 часток. Позивач ОСОБА_1 також зазначає, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на її 5/8 часток, право на спадкування яких за законом в рівних частках отримали діти спадкодавця: ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_5 , а також за правом представлення внучка ОСОБА_6 . Однак, спадщину прийняли і набули на неї право у рівних частках по 5/16 кожний у праві власності на спірне домоволодіння тільки первісний позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_5 за фактом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. Таким чином, ОСОБА_7 за життя набув право на частку розміром 7/16. Оскільки реєстрація права власності ОСОБА_4 на спірне домоволодіння в цілому порушує права ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_7 , позивач змушена звернутись до суду з уточненою позовною заявою в які просила суд:

- визнати незаконним і скасувати в частині 1/8 частки домоволодіння пункт 6 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №276 від 29 травня 2000 року;

- визнати незаконним і скасувати в частині 1/8 частки домоволодіння розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №1056 від 03 липня 2000 року;

- визнати частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння свідоцтво про право власності на домоволодіння №2-2143 від 03 липня 2000 року, видане управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради;

- скасувати реєстрацію праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , здійснену 04 серпня 2000 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості шляхом запису у реєстрі під №16046 стор.25 кн.161;

- визнати незаконним і скасувати в частині 1/8 частки домоволодіння розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №386 від 14 липня 2005 року;

- визнати частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння дублікат свідоцтва про право власності на домоволодіння № НОМЕР_1 від 14 липня 2005 року, видане управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради;

- скасувати рішення від 18 липня 2005 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-25 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597;

- визнати незаконним і скасувати в частині 1/8 частки домоволодіння пункт 4 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №32 від 08 лютого 2007 року;

- визнати частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння свідоцтво про право власності на домоволодіння серії НОМЕР_2 , видане 30 липня 2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- скасувати рішення від 30 липня 2007 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію право власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-26 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597;

- визнати недійним повністю договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 укладений між продавцем ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_5 , і покупцем ОСОБА_4 , посвідчений 12 жовтня 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за №1-2694 ОСОБА_9 , державного нотаріуса Другої одеської державної нотаріальної контори;

- скасувати рішення від 19 жовтня 2007 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 у частці 1/1 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-26 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597;

- визнати за ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на частку 7/16 у праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 136,6 кв.м., житловою площею 88,2 кв.м., та надвірних споруд навісу літ. «Г», вбиральні літ. «И», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ «Л», літ. «Н», огорожі №1-3, мостіння I-V. Розташованих на земельній ділянці площею 616 кв.м.;

- вселити ОСОБА_1 до житлового будинку літ. «А» у складі домоволодіння по АДРЕСА_1 ;

- усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні і користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1 .

24 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява про редакційне уточнення позовної вимоги, а саме за якою позивач ОСОБА_1 просить визнати, що до спадщини ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, входить його право на частку 7/16 у праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 136,6 кв.м., житловою площею 88,2 кв.м., та надвірних споруд навісу літ. «Г», вбиральні літ. «И», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ. «Л», літ. «Н», огорожі №1-3, мостіння I-V, розташованих на земельній ділянці площею 616 кв.м.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-2694, на підставі якого 19 жовтня 2007 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» прийнято рішення про реєстрацію права власності, номер запису: 16046 в книзі: 161-26, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 11424597. Заборонено Управлінню державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області проводити будь-які дії пов`язані з відчуженням та державною реєстрацією права власності щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 . Встановлено заборону вчиняти щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 договори купівлі-продажу, дарування, міни, довічного утримання та будь-які інші правочини щодо передачі права власності на нього іншим особам, а також передавати його у заставу (іпотеку), передачу в найм (оренду) та вчиняти будь-які інші дії з передачі на нього права володіння і користування (т. 1 а.с 116-117).

23 травня 2016 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до відповідачів з вимогами визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , на 1/8 частину домоволодіння, яка складається з приміщень 7,9 кв.м., 8,25 кв.м., 7,95 кв.м., сараю, кухні та туалету, на день відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині 1/8 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18 березня 2019 року позовні вимоги щодо виділу в натурі належної ОСОБА_7 1/8 частки у праві власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 і надати йому в особисту приватну власність приміщення у житловому будинку літ. «А» - кухню 3-1 площею 6,3 кв.м, кімнату 3-2 площею 11,5 кв.м, кімнату 3-3 площею 6,7 кв.м, тамбур літ. «а5» 3-4 площею 2,9 кв.м та визначити порядок користування присадибною земельною ділянкою, залишені без розгляду (т. 3 а.с. 206-208).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_5 було залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року, а саме: скасовано арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-2694, на підставі якого 19 жовтня 2007 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» прийнято рішення про реєстрацію права власності, номер запису: 16046 в книзі: 161-26, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №11424597. Скасовано заборону Управлінню державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області проводити будь-які дії пов`язані з відчуженням та державною реєстрацією права власності щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 . Скасовано заборону вчиняти щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 : договори купівлі-продажу, дарування, міни, довічного утримання та будь-які інші правочини щодо передачі права власності на нього іншим особам, а також передавати його у заставу (іпотеку), передачу в найм (оренду) та вчиняти будь-які інші дії з передачі на нього права володіння і користування (т. 5 а.с. 44-62).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 5 а.с. 67-75).

Апеляційна скарга обґрунтована наступним: оскільки ОСОБА_7 вперше звернувся до суду з позовом у 2007 році і перерви між залишенням його позовів без розгляду та наступними зверненнями з такими же позовами не перевищували трьох років, то строк позовної давності останній раз розпочався заново 15 травня 2014 року і не був пропущений позивачем; наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що ОСОБА_7 за життя мав право на частку у праві спільної часткової власності на все спірне домоволодіння - у розмірі 1/8 за судовим рішенням від 1983 року, та у розмірі 7/16 за результатом успадкування позивачем частки його матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ; щодо позовних вимог про вселення та усунення перешкод, то апелянт зазначає, що по причині протиправних дій відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з 2012 року не міг користуватися електроенергією та проживати у спірному домоволодінні, крім того, у 2013, 2015 роках позивач звертався до органів поліції з приводу зіпсування належного йому майна з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_11 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що: судом чітко визначено спадкове майно, яке входило до спадкової маси станом на час смерті спадкодавця; щодо вимог про вселення, то ОСОБА_4 зазначає, що апелянт не є ані співвласником будинку, ані членом сім`ї відповідачів, також жодного доказу неможливості її проживання у спірному домоволодінні ОСОБА_1 не надано; судом обґрунтовано застосовано наслідки спливу строків позовної давності до частини заявлених позовних вимог.

Також ОСОБА_4 у відзиві зазначала, що ОСОБА_7 після смерті батька ОСОБА_10 успадкував частку розміром 1/8, що підтверджується рішенням суду. В подальшому збільшення розміру домоволодіння здійснювалось особисто ОСОБА_2 та за її кошти в зв`язку зі збільшенням сім`ї, тому ці прибудови були її особистою власністю. Оскільки право власності ОСОБА_7 на 1/8 частину домоволодіння на підставі рішення суду було зареєстроване в БТІ і ця реєстрація не скасована, то реєстрація права власності на це домоволодіння за ОСОБА_4 не скасувала реєстрацію за ОСОБА_7 і не позбавила його права власності, а отже, відповідачем не були порушені права ані первісного позивача ОСОБА_7 , ані його правонаступника ОСОБА_1 .

Сторони про розгляд справи на 17.10.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_4 представник ОСОБА_4 .

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 08 червня 1967 року, посвідченого нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мандро З.І., ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_2 купила незакінчений будівництвом будинок, готовністю 53%, який знаходиться у АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалось в цілому з одного кам`яного незакінченого будівництвом будинку, готовністю 53%. Вказаний договір було зареєстровано в Міжміському бюро технічної інвентаризації 21 березня 1971 року (т.1 а.с.13-14). Нотаріально посвідчена копія вказаного договору наявна в матеріалах інвентаризаційної справи (т.2 а.с.98).

22 серпня 1972 року Районною приймальною комісією Київського району м. Одеси складено Акт, яким комісія постановила пред`явлене до здачі домоволодіння, побудоване громадянкою ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_1 , вважати прийнятим до експлуатації (т.2 а.с.97).

Згідно Рішення Виконавчого комітету Київської райради депутатів трудящих м. Одеси №140 від 16 лютого 1973 року «Про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку» щодо домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат житловою площею 36,9 кв.м., кухні 11 кв.м., веранди 6,3 кв.м. та інших приміщень площею 6,9 кв.м., вирішено затвердити Акт комісії від 22 серпня 1972 року про прийняття в експлуатацію домоволодіння, побудованого ОСОБА_2 на земельній ділянці площею 592 кв.м. по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.96).

20 березня 1973 року Бюро технічної інвентаризації надано Висновок про реєстрацію житлового будинку, відповідно до якого підлягає реєстрації на праві особистої власності будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (т.2 а.с.95).

Рішенням Виконкому Київської райради депутатів трудящих №540 від 03 червня 1977 року вирішено, як виключення, узаконити самовільно переобладнану веранду літ. «а2» розміром 2,54 х 6,45 м та прибудовану веранду літ. «А3» площею 8,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , проведених ОСОБА_2 . Житлову споруду літнього типу під літ. «Д», що складається з кімнати площею 15,0 м, кухні 9,8 кв.м. та тамбура площею 3,5 кв. м. залишено в тимчасове користування до отримання квартири родиною ОСОБА_13 (т.2 а.с.112).

Матеріали інвентаризаційної справи містять відповідь ОМБТІ від 22 листопада 1983 року на запит Київського районного народного суду м. Одеси, якою повідомлено, що за архівними даними Одеського БТІ житлова споруда АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08 червня 1967 року. Іншими даними ОМБТІ не володіє (т.2 а.с.106).

Рішенням Київського районного народного суду м. Одеси від 18 листопада 1983 року позов ОСОБА_7 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину домоволодіння було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_7 за кожним з них, право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т.2а.с.139-140). Вказане рішення суду набрало законної сили 29 листопада 1983 року.

На підставі вказаного судового рішення 24 серпня 1984 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації видано Реєстраційне свідоцтво №6288, яким за ОСОБА_7 на праві особистої власності зареєстровано 1/8 частина житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Вписано в реєстрову книгу №161 під реєстром №16046 стр. №25 (т.2 а.с.141).

18 грудня 1997 року, згідно Акту міської міжвідомчої комісії по прийняттю до експлуатації споруд, комісія постановила пред`явлену до здачі споруду житловий будинок літ. «Д» з прибудовами літ. «д1», «д2», «д3», навіс літ. «Г», душ літ. «З», сараї літ. «К», «Л», «Н», переобладнані в житлові кімнати 3-2, 3-3, що знаходиться по АДРЕСА_1 , вважати прийнятим до експлуатації (т.2 а.с.117-118).

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 травня 2000 року прийнято в експлуатацію житловий будинок літ. «Д» з прибудовами літ. «д1», «д2», «д3», житловою площею 25,6 кв.м., загальною площею 45,6 кв.м.; тамбур літ. «а4», навіс літ. «Г», душ літ. «З», сараї літ. «К», «Л», «Н». Кімнати 3-2, площею 11,5 кв.м. та 3-3, площею 6,7 кв.м. у житловому будинку літ. «А» - враховувати житловими за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.116).

Розпорядженням Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 03 липня 2000 року №1056 запропоновано Міському агентству з приватизації житла оформити та видати свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 29 травня 2000 року №276 замість договору купівлі-продажу від 08 червня 1967 року №3411 (т.2 а.с.115).

Зі Свідоцтва про право власності на домоволодіння №2-2143 від 03 липня 2000 року вбачається, що Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради посвідчило, що об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Вказаний об`єкт складається з двох житлових будинків та надвірних споруд (т.2 а.с.114). 14 липня 2005 року видано дублікат вказаного свідоцтва (т.2 а.с.149).

Право власності ОСОБА_2 на зазначене домоволодіння було зареєстроване 18 липня 2005 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7803594 (т.2 а.с.146).

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №32 від 08 лютого 2007 року прийнято в експлуатацію прибудови літ. «д3д4» до жилого будинку літ. «Д», жилою площею 6,9 кв.м., загальною площею 15,1 кв.м., тамбур літ. «а5» до жилого будинку літ. «А», площею 2,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.148).

30 липня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 88,2 кв.м., навісу літ. «Г», вбиральні літ. «Н», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ. «Л», літ. «Н», відображених у технічному паспорті від 18 травня 2006 року. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 08 лютого 2007 року №32, замість дублікату договору купівлі-продажу від 08 червня 1967 року, посвідченого Ковальовою О.І., державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву від 01 березня 2007 року в реєстрі за №20; дублікату свідоцтва про право власності від 03 липня 2000 року №2-2143, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 14 липня 2005 року №022690, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 18 липня 2005 року, номер запису: 16046 в кн. 161-25 (т.2 а.с.152).

На підставі вказаного свідоцтва 30 липня 2007 року проведено державну реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом (т.2 а.с.151).

Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 серпня 2007 року домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_2 від 30 липня 2007 року, частка 1/1. При цьому об`єкт складається з: А житловий будинок, Д житловий будинок, Г навіс, З душова, И вбиральня, К сарай, Л сарай, Н сарай, 1-3 огорожа, І-V мостіння (т.2 а.с.129).

12 жовтня 2007 року ОСОБА_5 , діюча від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила домоволодіння АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох жилих будинків, означених в схематичному плані літерою «А,Д», житловою площею 88,2 кв.м., загальною площею 136,6 кв.м., та надвірних споруд, означених: «Г» - навіс, «З» - душова, «И» - вбиральня, «К, Л, Н» - сараї, №1-3 огорожа, І-V мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 616 кв.м. (т.2 а.с.154).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 19 жовтня 2007 року право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_4 , про що суду надано відповідний витяг № 16351245 (т.2 а.с.153).

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що 17 грудня 2007 року ОСОБА_7 звертався до КП «ОМБТІ та РОН» із заявою в якій вказав, що на час його звернення із даною заявою ОСОБА_4 є господаркою всього домоволодіння, що раніше належало ОСОБА_2 . У цій заяві ОСОБА_7 просив встановити, на якій підставі була оформлена документація без врахування 1/8 частки ОСОБА_7 , та потім продана іншій особі (т.2 а.с.142).

На вказане звернення ОСОБА_7 25 січня 2008 року КП «ОМБТІ та РОН» було надано відповідь, в якій зазначено, що рішення суду Київського району м. Одеси від 18 листопада 1983 року, яким визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , було зареєстроване в БТІ 24 серпня 1984 року та є дійсним по теперішній час. Також у вказаній відповіді зокрема зазначено, що всі документи договори, розпорядження, рішення починаючи з 1967 року готувались та видавались на одного власника ОСОБА_2 без посилання на рішення Київського району суду м. Одеси від 18 листопада 1983 року. По цьому питанню ОСОБА_7 рекомендовано звертатись до Київського районного суду м. Одеси (т.2 а.с.145).

Крім того, з відповіді КП «ОМБТІ та РОН» вбачається, що станом на 23 березня 2009 року в КП «ОМБТІ та РОН» домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстроване за:

ОСОБА_7 1/8 частина згідно Рішення нарсуду Київського району м. Одеси від 18 листопада 1983 року (Справа № 2-2707/83 року), яким визнано право власності на 1/8 частину в порядку спадкування після батька;

ОСОБА_4 в цілому відповідно Договору купівлі-продажу, посвідченого другою Одеською державною нотаріальною конторою від 12 жовтня 2007 року, р.№1-2694. Продавець: ОСОБА_2 (т.4 а.с.119).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 до Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А., в якій ОСОБА_2 зазначила, що після рішення суду від 18 листопада 1983 року ОСОБА_7 в спірному житловому будинку не мешкав, оскільки, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, мешкав у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2 . Також у вказаній заяві ОСОБА_2 посилалась на те, що після її смерті ОСОБА_7 має бути усунений від спадщини у зв`язку із тим, що за життя знущався над нею, бив, намагався помістити її у психіатричну лікарню та погрожував убити. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила відмовити ОСОБА_7 у його позовних вимогах, оскільки вважала, що він має право тільки на 1/8 частину в житловому будинку АДРЕСА_1 , яка набута останнім шляхом спадкування після смерті ОСОБА_10 (т.4 а.с.117).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Голоцван Є.О. №9930934 від 15 січня 2014 року було відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна спільна часткова на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , за суб`єктом ОСОБА_7 (т.1 а.с.39). В мотивувальній частині вказаного рішення в тому числі зазначено, що у якості правовстановлювального документу на нерухоме майно, право власності на яке заявлено, було подано рішення Київського районного народного суду м. Одеси від 18 листопада 1983 року, з резолютивної частини якого не вбачається характеристики об`єкту нерухомого майна, право власності на яке заявлено, зокрема, загальної та житлової площі. Окрім того, з наданого реєстраційного посвідчення від 24 серпня 1984 року за №6288 не вбачається площі об`єкту нерухомого майна, право власності на який заявлено. Також в процесі здійснення реєстраційних дій було виявлено наявність арешту нерухомого майна (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 ) за №6289081, накладеного на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2007 року за №2-7524/2007 р.

З матеріалів справи вбачається, що в 2013, 2015 роках ОСОБА_7 звертався до органів поліції з приводу самоправної поведінки ОСОБА_4 та ОСОБА_11 щодо свідомої порчі його майна (т.2 а.с.182-190).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 22 листопада 2016 року складено відповідний актовий запис №118212, що вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеської області (т.2 а.с.227).

З відповіді Третьої одеської державної нотаріальної контори вбачається, що 24 травня 2017 року до нотаріальної контори від ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , надійшла поштою заява за вх. № 2358/02-14 про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .. На підставі зазначеної заяви була заведена спадкова справа №467/2017. На теперішній час свідоцтва про право на спадщину до майна ОСОБА_2 не видавались (т.2 а.с.238).

З матеріалів спадкової справи №1363/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , заведеної Київською державною нотаріальною конторою у м. Одеса (т.4 а.с.31-47) вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №5922 від 30 травня 2019 року), та після його смерті свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Згідно довідки №32/3, виданої ОСОБА_1 , 1973 р.н., її чоловік ОСОБА_7 , 1953 р.н., проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 26 липня 1976 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.4 а.с.35).

З довідки №32/1, виданої 10 липня 2019 року ОСОН КМ «Золотий берег» вбачається, що ОСОБА_1 проживає постійно у АДРЕСА_1 та займає житлову площу 27,6 кв.м., кімнати дві, частина будинку на 1 поверсі 1 поверхового будинку, що належить ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . На вказаній житловій площі зареєстровані: ОСОБА_1 дружина, ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 11 жовтня 2002 року; ОСОБА_14 донька, ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 05 вересня 2008 року (т.4 а.с.35 зворот).

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які повідомили суд, що є сусідами спірного будинку, і за життя ОСОБА_7 здійснював прибудови для свого проживання, куди в подальшому і вселилась його дружина ОСОБА_1 з дочкою. При цьому свідки не змогли підтвердити, що між ОСОБА_2 та її сином була письмова угода на здійснення прибудови, оскільки ці питання не з`ясовували. Свідок ОСОБА_15 засвідчила суду щодо неналежної поведінки чоловіка ОСОБА_4 на території домоволодіння та подвір`я, та бажала суду повідомили лише про її особисті проблеми з вказаною особою.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались у даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що існує на теперішній час, створювалось та реконструювалось первісним відповідачем ОСОБА_2 в сторону збільшення поступово, внаслідок чого неодноразово переоформлювались та видавались правовстановлюючі документи і, як наслідок, здійснювалась реєстрація відповідних змін.

Також сторонами на оспорювався той факт, що після смерті ОСОБА_10 первісний позивач ОСОБА_7 успадкував 1/8 частину в праві власності на спірне домоволодіння. Рішення суду, яким були встановлені вказані обставини, набуло законної сили, є чинним на теперішній час, та на його підставі в БТІ було здійснено реєстрацію 24 серпня 1984 року за ОСОБА_7 .

Перше свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння в цілому ОСОБА_2 отримала ще в 2000 році, в подальшому ОСОБА_2 були видані інші правовстановлюючі документи в зв`язку з прийняттям в експлуатацію будинку літ. «Д» та інших прибудов. В 2007 році видане останнє свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та проведено відповідну реєстрацію права власності з зазначенням частки 1/1.

Вказане домоволодіння ОСОБА_2 в 2007 році продала ОСОБА_4 , в зв`язку із чим станом на 23 березня 2009 року в КП «ОМБТІ та РОН» домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстроване, зокрема, за ОСОБА_7 1/8 частина згідно Рішення нарсуду Київського району м. Одеси від 18 листопада 1983 року (Справа № 2-2707/83 р.), яким визнано право власності на 1/8 частину в порядку спадкування після батька.

При цьому цією ж відповіддю КП «ОМБТІ та РОН» повідомило суд, що станом на 23 березня 2009 року в КП «ОМБТІ та РОН» домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності також зареєстроване за ОСОБА_4 в цілому відповідно Договору купівлі-продажу, посвідченому 2-ю Одеською державною нотаріальною конторою від 12 жовтня 2007 року, р.№1-2694. Продавець: ОСОБА_2 (т.4 а.с.119).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 1/8 частка в спірному домоволодінні, що належала та була зареєстрована за ОСОБА_7 , при видачі правовстановлюючих документів ОСОБА_2 не була врахована. Тобто, право первісного позивача ОСОБА_7 було порушене ще в 2000 році при видачі першого свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт в цілому.

Однак, до 2007 року ОСОБА_7 за захистом своїх прав до суду не звертався, пояснень щодо моменту, коли ОСОБА_7 дізнався про порушення своїх прав, сторона позивача не надала та у зв`язку зі смертю первісного позивача ОСОБА_7 встановити вказані обставини не вбачається можливим. Однак, враховуючи наявність у матеріалах справи відповіді КП «ОМБТІ та РОН» (т.2 а.с.145) на звернення ОСОБА_7 від 17 грудня 2007 року (т.2 а.с.142), та безпосередньо надані стороною позивача ОСОБА_1 докази звернення ОСОБА_7 до суду 11 грудня 2007 року з позовом про визнання незаконним і скасування розпорядження та визнання свідоцтва про право власності недійсним з подальшим доповненням позовних вимог вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, судом достеменно встановлено, що про порушення своїх прав, як власника 1/8 частки спірного домоволодіння, ОСОБА_7 був обізнаний ще в грудні 2007 року, однак з даним позовом до суду останній звернувся лише 08 липня 2015 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі№ 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що право власності первісного позивача ОСОБА_7 на 1/8 частину спірного домоволодіння були порушені у 2000 році в зв`язку із отриманням ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на 1/1 частину вказаного домоволодіння.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 звертався до суду 11 грудня 2007 року з позовом до ОСОБА_2 та УЖКГ та ПЕК виконкому Одеської міської ради, третя особа КП «ОМБТІ та РОН», про визнання незаконними та скасування розпорядження вказаного управління від 03 липня 2000 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння від 03 липня 2000 року на ім`я ОСОБА_2 . Вказані вимоги були уточнені в лютому 2008 року з зазначенням відповідачами ОСОБА_4 та виконкому ОМР та доповненням наступними вимогами: визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння від 03 липня 2000 року за № 2-2143, видане вказаним управлінням 14 липня 2005 року №022690 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований КП «ОМБТІ та РОН» 18 липня 2005 року; визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 08 лютого 2007 року за №32 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 30 липня 2007 року серія НОМЕР_2 , зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» 30 липня 2007 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного домоволодіння від 12 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. в реєстрі під №1-2694, зареєстрований КП «ОМБТІ та РОН» 19 жовтня 2007 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року у справі №2-3602/11 позовну заяву (подану 11 грудня 2007 року) було залишено без розгляду на підставі заяви ОСОБА_7 .

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених указаною статтею 207 ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

З норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.

Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З викладеного вбачається, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 265 ЦК України щодо того, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, строки позовної давності щодо вказаних вимог спливли ще 11 грудня 2010 року, тобто через три роки після первісного звернення ОСОБА_7 до суду.

Вказане кореспондується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що подальші звернення позивача ОСОБА_7 до суду 19 січня 2012 року, 12 квітня 2013 року та 09 жовтня 2014 року не переривали перебігу позовної давності по заявленим вимогам.

При цьому оскільки позовні вимоги за зазначеними справами були залишені без розгляду на підставі заяви позивача ОСОБА_7 або в зв`язку з неявкою сторони позивача, то вказане не доводить поважність причин пропуску строку позовної давності, а навпаки, свідчить про втрату інтересу сторони позивача до вказаних судових спорів.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що по справі №520/5208/13-ц (за позовом ОСОБА_7 , поданим 12 квітня 2013 року до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи КП «БТІ» ОМР та реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2007 року спірного домоволодіння, визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/8 частину та зобов`язання зареєструвати це право) було ухвалене рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2014 року, в подальшому скасоване апеляційним судом Одеської області, то судом вірно зазначено наступне.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.05.2014 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 через те, що не були оспорені свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірне домоволодіння від 03 липня 2000 року і від 30 липня 2007 року. При цьому апеляційний суд зазначив, що вказане рішення не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з вимогами про визнання частково недійсними цих свідоцтв та договору купівлі-продажу домоволодіння.

Однак, такою можливістю первісний позивач ОСОБА_7 скористався та звернувся до суду 08 липня 2015 року, проте, як вже зазначено вище, стосовно цих вимог строки позовної давності сплинули ще 11 грудня 2010 року, тобто через три роки після первісного звернення ОСОБА_7 до суду в 2007 році. При цьому ОСОБА_7 достеменно було відомо про наявність всіх виданих ОСОБА_2 свідоцтв та прийнятих відповідних рішень станом на 25 січня 2008 року з відповіді КП «ОМБТІ та РОН» на його особисте звернення від 17 грудня 2007 року (т.2 а.с.142,145).

Таким чином, безпідставними є доводи позивача ОСОБА_1 , викладені також і у її апеляційній скарзі про те, що оскільки ОСОБА_7 вперше звернувся з позовом до суду у 2007 році та перерви між залишенням його позову без розгляду і наступним зверненням з таким же позовом не перевищували трьох років, то строк позовної давності останній раз розпочався заново 15 травня 2014 року і не був ним пропущений. Судом вірно зазначено, що сторона позивача помилково посилалась на те, що після переривання строк позовної давності розпочинається заново лише після залишення позову без розгляду, оскільки такі пояснення прямо суперечать положенням ч. 2 ст. 264 ЦПК, які чітко визначають, що позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а враховуючи положення ч. 1 ст. 265 ЦК України, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, зрозуміло, що після переривання перебіг позовної давності починається заново з наступного дня після пред`явлення позову, а не з наступного дня після залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому судом першої інстанції враховано, що оспорення свідоцтв про право власності, виданих після свідоцтва від 03 липня 2000 року, та пов`язаних з цим дій щодо реєстрації права власності, а також відповідних розпоряджень управління житлово-комунального господарства та рішень виконкому Одеської міської ради, є додатковими вимогами до вимоги про визнання недійсним саме першого свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт в цілому від 03 липня 2000 року.

Таким чином, враховуючи положення ст. 266 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про сплив позовної давності також і до додаткових вимог.

У поясненнях щодо заяви про застосування строку позовної давності позивач ОСОБА_1 просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, посилаючись на те, що самі обставини неодноразового звернення ОСОБА_7 з позовами, які перебували на розгляді судів протягом 2007-2015 років, є достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску ним строку позовної давності та його поновлення.

З цього приводу судом зазначено, що строки позовної давності не є процесуальними строками, в зв`язку з чим не підлягають поновленню. Положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, суд вірно не погодився з доводами сторони позивача, що неодноразові звернення ОСОБА_7 до суду є достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, оскільки більшість зі вказаних звернень закінчилася залишенням без розгляду позовних вимог за ініціативою позивача або через його повторну неявку, що свідчить про втрату останнім інтересу до справи.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні частини наступних позовних вимог ОСОБА_1 :

- про визнання незаконним і скасування в частині 1/8 частки домоволодіння пункт 6 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №276 від 29 травня 2000 року;

- про визнання незаконним і скасування в частині 1/8 частки домоволодіння розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №1056 від 03 липня 2000 року;

- про визнання частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння свідоцтво про право власності на домоволодіння №2-2143 від 03 липня 2000 року, видане управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради;

- про скасування реєстрації праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , здійснену 04 серпня 2000 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості шляхом запису у реєстрі під №16046 стор.25 кн.161;

- про визнання незаконним і скасування в частині 1/8 частки домоволодіння розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №386 від 14 липня 2005 року;

- про визнання частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння дублікат свідоцтва про право власності на домоволодіння № НОМЕР_1 від 14 липня 2005 року, видане управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради;

- про скасування рішення від 18 липня 2005 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-25 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597;

- про визнання незаконним і скасування в частині 1/8 частки домоволодіння пункт 4 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №32 від 08 лютого 2007 року;

- про визнання частково недійсним в частині 1/8 частки домоволодіння свідоцтво про право власності на домоволодіння серії НОМЕР_2 , видане 30 липня 2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради;

- про скасування рішення від 30 липня 2007 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію право власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-26 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597;

- про визнання недійсним повністю договору купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 укладений між продавцем ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_5 , і покупцем ОСОБА_4 , посвідчений 12 жовтня 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за №1-2694 ОСОБА_9 , державного нотаріуса Другої одеської державної нотаріальної контори;

- про скасування рішення від 19 жовтня 2007 року комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 у частці 1/1 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснене шляхом номеру запису 16046 в книзі 161-26 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 11424597.

В останній редакції позовної заяви ОСОБА_1 просить також визнати, що до спадщини ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Одесі, входить його право на частку 7/16 у праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 136,6 кв. м., житловою площею 88,2 кв. м., та надвірних споруд навісу літ. «Г», вбиральні літ. «И», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ. «Л», літ. «Н», огорожі №1-3, мостіння I-V, розташованих на земельній ділянці площею 616 кв. м.

Стосовно вказаної позовної вимоги судом вірно зазначає, що діючим законодавством не передбачено такого способу захисту прав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позовні вимоги про визнання, що до спадщини ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, входить його право на частку 7/16 у праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 136,6 кв. м., житловою площею 88,2 кв. м., та надвірних споруд навісу літ. «Г», вбиральні літ. «И», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ. «Л», літ. «Н», огорожі №1-3, мостіння I-V, розташованих на земельній ділянці площею 616 кв. м., не є ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 як спадкоємиці ОСОБА_7 , оскільки в даному випадку ефективним способом мало б бути визнання права власності на відповідну частку в порядку спадкування.

При цьому жодних доказів того, що ОСОБА_7 за життя отримав право на 7/16 часток у праві приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. «А», літ. «Д», загальною площею 136,6 кв. м., житловою площею 88,2 кв. м., та надвірних споруд навісу літ. «Г», вбиральні літ. «И», душової літ. «З», сараїв літ. «К», літ. «Л», літ. «Н», огорожі №1-3, мостіння I-V, матеріали справи не містять.

На підставі викладеного в задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 належить відмовити.

Колегія суддів приймає до уваги, що і до апеляційної скарги ОСОБА_1 також не додано письмових доказів того, що ОСОБА_7 за життя мав право на частку у праві спільної часткової власності на 7/16 частин спірного домоволодіння за результатом успадкування позивачем частки його матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 , оскільки показання свідків, на які посилається апелянт, не можуть бути визнані судом належними доказами у справі.

Щодо позовних вимог про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку літ. «А» у складі домоволодіння по АДРЕСА_1 та усунення перешкод у володінні і користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1 , то судом першої інстанції зазначено, що матеріали справи не містять належних та допустимих в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказів щодо права володіння та користування ОСОБА_1 житловим будинком літ. «А», а також доказів намагань вселитися у вказані приміщення та створення відповідачем ОСОБА_4 перешкод в цьому, у зв`язку із чим судом обґрунтовано у задоволенні вказаних вимог відмовлено за недоведеністю.

Колегія суддів також зауважує, що необгрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що по причині протиправних дій відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з 2012 року не міг користуватися електроенергією та проживати у спірному домоволодінні, крім того, у 2013, 2015 роках позивач звертався до органів поліції з приводу псування належного йому майна з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , - оскільки вказані доводи свідчать про наявність між сторонами у певні роки конфліктних відносин, однак вони не носять ознак системності та не підтверджують те, що ОСОБА_7 не міг користуватись належним йому майном.

Вказані доводи апеляційної скарги спростовуються також довідкою №32/3, виданої ОСОБА_1 про те, що її чоловік ОСОБА_7 , 1953 р.н., проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 26 липня 1976 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.4 а.с.35).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе