Справа № 464/4814/21
пр.№ 2/464/491/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Куйдича О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу № 464/4814/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

у с т а н о в и в:

Адвокат Панчук Ю.Г. від імені та в інтересах позивача звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 440 751, 25 грн, яка складається з: 422 176,94 грн основного боргу; 14 346,42 інфляційних нарахувань та 4 227,89 грн 3% річних, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21 грудня 2021 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позиків у розмірі 440 751, 25 грн, яка складається з: 422 176,94 грн основного боргу; 14 346,42 інфляційних нарахувань та 4 227,89 грн 3% річних, а також 4 407,51 грн судового збору.

Ухвалою суду від 18 липня 2022 року скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 21 грудня 2021 року у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Стороною позивача у процесі розгляду справи подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просять стягнути з відповідача заборгованість за договорами позик в розмірі 7 128,00 євро та 6350,00 доларів США, 3% річних у сумі 456,05 євро та 358,04 доларів США. Відмовляється від стягнення інфляційних нарахувань в сумі 14 346,42 гривень.

Заяву про відмову від частини позовних вимог стягнення інфляційних нарахувань в сумі 14 346,42 грн подано з дотриманням вимог цивільного процесу та є реалізацією його права. Водночас заяву про збільшення розміру позовних вимог в іншій частині подано з порушенням строків, визначених ЦПК України.

Збільшуючи позовні вимоги, сторона просить стягнути борг в іноземній валюті у відповідності до розписок за договорами позик, усуває неправильний розрахунок 3 % річних із збільшує період стягнення.

За наведених обставин, представник позивача фактично змінив валюту зобов`язання та виклав позовні вимоги первісного позову у новій редакції з урахуванням усунення попередніх помилок та неточностей, збільшивши період стягнення за рахунок часу перебування справи у суді. Будь-яких інших обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, що були істотно чи суттєво відмінними від тих, що містяться у первісному позові, така заява не містить.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене вище, суд уникаючи надмірного формалізму, дотримуючись завдань цивільного судочинства щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав фізичної особи, в аспекті принципу процесуальної економії (ефективності, розумності та раціональності судового процесу) та недопущення породження нових спорів, уважає за необхідне прийняти заяву про збільшення позовних вимог. Приймаючи таку заяву, суд не вбачає порушення прав відповідача. Безпідставними є твердження стороною відповідача щодо одночасного збільшення розміру і зміною предмета позову з частковим підстав позовних вимог, адже такого судом не виявлено та не відповідає дійсності.

За положеннями ч.1 ст.201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

За відсутності згоди сторони позивача врегулювання спору за участю судді є неможливим та клопотання відповідача у цій частині слід відхилити.

Учасники справи у судове засідання призначене на 09:00 год 23 січня 2023 року не з`явилися.

Представник позивача скористався правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на неврахування доказів часткового повернення коштів та некоректним розрахунком заборгованості. Незважаючи на прохання (без жодних обґрунтувань) виклику та допиту свідків, перелік таких не надано. У судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце такого.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється за вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Між позивачкою (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладені наступні договори позики:

12 червня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 3 000 євро, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та повернути дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 12 червня 2020 року;

04 липня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 4 128 євро, які останній зобов`язувався повернути до 05 серпня 2020 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 04 липня 2020 року;

24 липня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 2 830 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 24 липня 2020 року.

28 серпня 2020 року відповідачем надано кошти у розмірі 3 520 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 28 серпня 2020 року.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк (ст.ст.526, 530 ЦК України). За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що позивачкою умови укладеного договору виконано, що не оспорено відповідачем, проте останній взяті на себе зобов`язання не виконав та при настанні узгодженого сторонами терміну позику не повернув, а відтак має заборгованість у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США.

Докази повернення позик в повному обсязі відповідно до вимог ст.545 ЦК України відповідачем не надано. Надана відповідачем довідка АТ «Приватбанк» не є належним доказом повернення позики у розумінні даної норми закону, адже жодним чином безумовно не підтверджує повернення саме суми позики, адже свідчить про особисті перекази коштів, не пов`язаних із взятими на себе зобов`язаннями за розписками.

Ураховуючи, що позичальником кошти в добровільному порядку позивачці не повернуті, та обов`язковості договору для сторін, доводи позивачки щодо стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США є підставними та позов у тій частині підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення зобов`язання за договорами позик по 29 листопада 2022 року включно суд дійшов висновку, що такі підлягають частковому задоволенню з мотивів наведених нижче.

Так, за вимогами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено.

Надалі дію воєнного стану неодноразово було продовжено, зокрема востаннє Указом Президента України № 757/2022 від 07 листопада 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2738-IX від 16 листопада 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до розписки від 12 червня 2020 року сума позики становила 3 000 євро та відповідач зобов`язався повернути кошти до 12 січня 2021 року, відтак за період з 13 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних за прострочення зобов`язання у розмірі 98, 88 (3000 євро х 401 день х 3 : 100 : 365).

За розпискою від 04 липня 2020 року сума позики становила 4 128,00 євро та відповідач зобов`язався повернути кошти до 05 серпня 2020 року, відтак за період з 06 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних за прострочення зобов`язання у розмірі 192,38 (4128 євро х 567 днів х 3 : 100 : 365).

Згідно з розпискою від 24 липня 2020 року сума позики становила 2 830,00 доларів США та відповідач зобов`язався повернути кошти до 12 січня 2021 року, відтак за період з 13 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних за прострочення зобов`язання у розмірі 93,28 (2830 доларів США х 401 день х 3 : 100 : 365).

За розпискою від 28 серпня 2020 року сума позики становила 3 520,00 доларів США та відповідач зобов`язався повернути кошти до 12 січня 2021 року, відтак за період з 13 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних за прострочення зобов`язання у розмірі 116,02 (3520 доларів США х 401 день х 3 : 100 : 365).

Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами позик у розмірі 291,26 євро та 209,30 доларів США.

Правова позиція щодо можливості виконання договірних зобов`язань за договором позики, у тому числі нарахування 3% річних, що має компенсаційний характер, в іноземній валюті викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, оцінюючи аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Порушене відповідачем цивільне право позивачки підлягає захисту в судовому порядку. Поданий відповідачем відзив не спростовує позовні вимоги позивачки, зводиться до некоректного розрахунку суми позики по курсу НБУ, який стороною позивача було виправлено під час розгляду справи. Інші відомості та докази, які б спростовували даний висновок суду, відсутні.

Також, позивачкою заявлено про відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу, розглядаючи яку суд дійшов наступного.

За вимогами ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Всупереч наведених вимогах Закону, подані докази не надіслані/надані відповідачу, що позбавляє останнього заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, як це передбачено ч.6 ст.137 ЦПК України.

У статті 183 ЦПК України визначено загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення. Відповідно до вказаної норми статті будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема інші відомості, що вимагаються цим Кодексом. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З урахуванням наведеного, заяву слід повернути заявнику без розгляду.

Наведене узгоджується із висновком, сформульованим Верховним Судом у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21.

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 4 435,23 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позик у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США, а також 3 % річних у розмірі 291,26 євро та 209,30 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 435,23 грн судового збору.

Заяву позивачки про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу повернути їй без розгляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

Повне рішення суду складено 26 січня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.6 ст.259, ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Г.О.Шашуріна