ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2023 року м. Кропивницький

справа № 404/4939/22

провадження № 22-ц/4809/1257/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вишні Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2023 року у складі судді Мохонько В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Кроткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яка складається з частини нероздільної маси: в житловому будинку літ. А з прибудовою літ А1 приміщень (квартира АДРЕСА_2 ) загальною площею 43,05 кв. м., в тому числі житловою 34,58 кв. м., літньої кухні літ. Л з сараєм літ. Л, погребу літ. Н, убиральні літ. Т, воріт літ. И2, огорожі літ И5, що складає 2/5 частини домоволодіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки безперервно з 2006 року відкрито проживав та здійснював покращення вказаної частини домоволодіння.

Крім того, ОСОБА_1 було проведено утеплення даної частки житлового будинку та здійснено внутрішнє підключення світла до неї.

Позивач також оплачував послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, здійснив заміну лічильника на воду.

Оскільки, ОСОБА_1 відкрито користується та продовжує проживати в даній частині житлового будинку, останній вважав, що має право на визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю в порядку з ч. 3 ст. 344 ЦК України, а тому звернувся до суду з позовом.

Кроткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що зі змісту позовної заяви, заявлених позовних вимог та матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачу відомо хто є співвласниками домоволодіння, а тому підстав для застосування до даних правовідносин положень ст. 344 ЦК України немає.

Суд першої інстанції вважав, шо посилання позивача на той факт, що він продовжує постійно проживати у зазначеному домоволодінні, добросовісно, безперервно та відкрито ним користується, доглядає за будинком та утримує його в належному стані, сплачує всі комунальні послуги, проводить поточні та капітальні роботи не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Вишня Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач вважає, що визнання за ним права власності на 1/5 частки домолодіння АДРЕСА_1 не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_2 були надіслані довіреності від 24.03.2010 по питанню прийняття спадщини по закону або заповіту та оформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_6 та продажі належної частки на праві загальної власності на житловий будинок.

15.11.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , після чого позивач втратив зв`язок з ОСОБА_2 , а намагання з`ясувати місце знаходження останнього виявилося безрезультатним, що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Крім того, у зв`язку з вторгненням РФ в Україну та розірвання з нею будь-яких дипломатичних зв`язків не є можливим з`ясувати можливих спадкоємців відповідача та перевірити відкриті спадкові справи.

Відзиви на апеляційну скаргу

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Вишня Г. В. підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідачі справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 08.12.1941.

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружилася з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого міськбюро ЗАГС 17.06.1966, актовий запис № 820 та змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ».

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 листопада 1983 року, виданого старшим державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Тюртюбек О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 3820 спадкоємцями після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 .

В свідоцтві зазначено, що спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 1/5 (однієї п`ятої) частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , під номером сорок шість, що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на побудову, від 22.01.68 Кіровоградським міськкомунвідділом та зареєстрованого в Кіровоградському бюро техінветаризації 22 січня 1968 року за № 7222/24. Домоволодіння складається із двох житлових будинків, дерев. обл., загальною житловою площею 84,51 кв. м., розташованих на земельній ділянці 1077,7 кв. м., до яких примикають такі споруди: сараї - Г Е К Л М Н, погріба - Д Н, літні кухні Л В, вбиральні Ж 3, душ С, сараї О П И, замощення І, огородження № та водопровід, номер спадкової справи № 238 та зареєстровано в реєстрі за № 1-1793.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 15.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Хомутенко О. В., ОСОБА_1 купив у ОСОБА_2 1/5 частки домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, зазначеного на плані літ. "'АА2аа1а2'" -д/мазан., обкл. 0,5 цегл. та житлового будинку, зазначеного на плані літ. "Бб" д/мазан., обкл. 0,5., загальною площею 117,18 кв. м., житловою площею 84,31 кв. м., має надвірні будівлі та споруди, що до нього прилягають: погріб (літ. Д), погріб (літ. Н), сарай (літ. Є), літня кухня (літ. В), сарай (літ. Г), вбиральня (літ. Ж), сарай (літ. И), сарай (літ. К), літня кухня (літ. Л), сарай ( літ.М), сарай (літ. О), сарай )(літ. П), вбиральня (літ. Т), сарай (літ. л), водопровід (лит. +), замощення (літ. І), огорожа (літ. №4), козирок (літ. кз), ґанок (літ. кр), ґанок (літ. кр.1), вигрібна яма (літ. Ф) огорожа (літ. №5), хвіртка (літ. №3), ворота (літ. №2), ворота (літ. №1), хвіртка (літ. №), колонка питна (літ.++), розташоване на земельній ділянці згідно даних ОКП «КООБТ1» площею 1085,2 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 .

25.12.2012 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-3416, державним нотаріусом Другої кіровоградської державної нотаріальної контори, ОСОБА_12 , спадщина, на яку видане свідоцтво складається з 1/5 частки домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1 , належної спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Другою кіровоградською державною нотаріальною конторою 29.05.1987 за реєстром № 1223, зареєстрованого Кіровоградським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.08.1987 та записаного в реєстрову книгу за № 7222/24. Реєстраційний номер майна: 19237555.

Як вбачається з висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна ОКП «КООБТІ» від 02.074.2021 № 20, виданого ОСОБА_1 про те що, на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2011 № 1382 1/5 частина будинку належить ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.05.1987 № 1223 1/5 частина домоволодіння належить ОСОБА_6 , на підставі рішення Третейського суду від 17.05.2008 9/50 частина належать ОСОБА_3 , згідно рішення Кіровоградського районного суду від 03.12.2010 21/100 частина належить ОСОБА_4 , згідно рішення Кіровоградського районного суду від 03.12.2010 21/100 частина належить ОСОБА_5 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії договору купівлі-продажу від 15.11.2011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній набув право власності на 1/5 частку домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 45-51).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267794 від 04.02.2013 та копії свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2012 ОСОБА_2 є власником іншої 1/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 27-28).

Іншими співвласниками зазначеного домоволодіння є ОСОБА_4 (21/100 частини домоволодіння), ОСОБА_5 (21/100 частини домоволодіння) та ОСОБА_3 (21/100 частини домоволодіння), що підтверджується Інформаією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумохого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 2 а. с. 52-54).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він добросовісно заволодів 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , безперервно з 2006 року відкрито користувався та здійснював покращення зазначеної частки, сплачував за послуги централізованого водопостачання та водовідведення, а також проживав у вказаній частині домоволодіння.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбчається, що ОСОБА_1 достовірно знав, що 1/5 частина спірного домоволодіння, на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що не заперечується позивачем.

Вказані обставини свідчать про відсутність обов`язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю добросовісності позивача під час заволодіння ним спірною часткою у вказаному майні, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 370/3039/18 (провадження № 61-20527св19).

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на 1/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу та складається з частини нероздільної маси: в житловому будинку літ. А з прибудовою літ А1 приміщень (квартира АДРЕСА_2 ) загальною площею 43,05 кв. м., в тому числі житловою 34,58 кв. м., літньої кухні літ. Л з сараєм літ. Л, погребу літ. Н, убиральні літ. Т, воріт літ. И2, огорожі літ И5, що складає 2/5 частини домоволодіння.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що належна на праві приватної власності ОСОБА_2 1/5 частина спірного домоволодіння складається із майна, зазначеного в прохальній частині позовної заяви.

Ураховуючи вищезазначене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 були надіслані довіреності по питанню прийняття спадщини по закону або заповіту та оформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_6 та продажі належної частки на праві загальної власності на житловий будинок, оскільки відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Суд не бере до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що після укладення між ним та ОСОБА_2 15.11.2011 договору купівлі-продажу втратився зв`язок з останнім, а намагання з`ясувати його місце знаходження виявилося безрезультатним, з огляду на те, що вони не доводять факт добросовісності заволодіння спірним майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першоїстатті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Вишні Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15.12.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник