Справа № 242/545/23
Провадження № 2/242/409/23
20 грудня 2023 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Носаль А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, штрафу, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, штрафу.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року, а також постановою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року на відповідача було покладено зобов`язання повернути(передати) позивачу автомобіль в натурі. Це зобов`язання виникло у відповідача на підставі зазначених рішень, ч.5 ст.11 ЦК України. На дату подання позовної заяви до суду, відповідач автомобіль позивачу не повернув, чим порушив відповідні статті ЦК України щодо зобов`язань. Також, позивачу невідомі навіть і спроби відповідача щодо виконання даного зобов`язання та припинення порушення права власності позивача. У зв`язку з чим, просить зобов`язати відповідача сплатити(передати) позивачу 750 000 грн. неустойки штрафу.
Відповідач відзив до суду не надав.
Заяви та клопотання сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 28.04.2023 року суддею Владимирською І.М. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 14.11.2023 року суддею Черковим В.Г. прийняв до свого провадження зазначену справу, призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 24.11.2023 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження по цивільній справі в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Ухвалою суду від 11.12.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є не обґрунтованою і задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року скасовано та зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , автомобіль марки АЗЛК, модель 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Порушенням зобов`язання, в розумінні ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст..611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Частиною 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Це означає, що неустойка стягується незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, лише в силу самого встановлення неустойки законом або договором.
Тобто на відміну від загального виду цивільно-правової відповідальності - відшкодування збитків - для застосування якого необхідна наявність чотирьох умов: протиправної поведінки, шкоди (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою та вини порушника, для покладення на боржника цивільно-правової відповідальності у вигляді неустойки необхідною та достатньою є наявність лише двох умов:
а) протиправної поведінки;
Наявність чи відсутність у кредитора збитків, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виникли, не приймаються до уваги при вирішенні спору про стягнення з боржника суми неустойки.
До стягнення неустойки як міри цивільно-правової відповідальності застосовуються загальні підстави звільнення особи від цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до ч.1 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Слід зазначити, що відповідно до ст. 190 ЦК України майном визнаються речі та майнові права. Тобто якщо тлумачити положення ст. 551 ЦК України буквально, в якості неустойки договірні сторони можуть встановити не тільки речі, але і певні речові (майнові права).
Загальновідомим в доктрині цивільного права є поділ неустойки на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються договірними сторонами в самому договорі).
Для того, щоб неустойка вважалася законною та застосовувалася незалежно від домовленості про неї сторін договору, необхідно, щоб законом або іншим актом законодавства було визначено її конкретний розмір, а також підстави стягнення (вид порушення, за яке неустойка встановлюється). Тому не можна вважати визначенням законної неустойки положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яким визначено граничний розмір саме договірної неустойки.
Важливим аспектом при визначенні розміру неустойки є співвідношення останньої із збитками, завданими порушенням умов зобов`язання.
Так ЦК України визначає принцип реального виконання зобов`язань, відповідно до якого зобов`язання має бути виконано в натурі, тим способом, про який домовилися сторони. У зв`язку з цим боржник, який сплатив неустойку, зобов`язаний також виконати своє зобов`язання в натурі, тобто передати річ, виконати роботи, надати послуги, сплатити гроші або виконати інші обов`язки, які покладені на нього договором.
Оскільки сплата (передача) неустойки та відшкодування збитків є самостійними формами цивільно-правової відповідальності, ч. 2 ст. 552 ЦК України передбачає їх одночасне застосування в разі порушення зобов`язання.
У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності будь-яких досягнень домовленостей, у тому числі договірних, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними засобами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких домовленостей між сторонами щодо невиконання зобов`язань або укладення правочину, яким визначалось факт сплати неустойки за повернення автомобіля марки АЗЛК моделі 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номера кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_4 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.509, 549-552, 610, 611 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 16, 76, 81, 89, 258, 259, 265, 268 280-282 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , про стягнення неустойки, штрафу відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2023 р.
Суддя В.Г. Черков