Справа № 462/1041/22 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/1767/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салата Я.І.

з участю : ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2022 року в цивільній справі №462/1041/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 / треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про визнання недійсним договору дарування, за нововиявленими обставинами,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року в цивільній справі №462/1041/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 / треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про визнання недійсним договору дарування, за нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що про існування нововиявленої обставини він довідався 23 березня 2023р. із наданої інформації Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради №0004-вих,- 33645 від 21 березня 2023р., що в системі електронного документообігу управління з 2020р. не зареєстровано звернень стосовно надання висновку щодо відчуження або передачі частини пам`ятки місцевого значення за адресою АДРЕСА_1 їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, корисування або управління.

Стверджує, що право привілеєвої купівлі пам`ятки не застосовується, коли покупцем пам`ятки, яка перебуває у приватній власності, є діти, дружина і батьки або, за їх відсутності, брати і сестри, а також дід та бабка як з боку батька, так і з боку матері, і небожі та небоги продавця».

Вказує, що він є небожом ОСОБА_4 , тому має привілеєве право на набуття права власності на її частку.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він проживає з дружиною в квартирі АДРЕСА_2 , яка перебуває у спільній власності його ОСОБА_6 1/8 частина, ОСОБА_3 1/2 частина.

Вказував, що первинними власниками 1/2 частини квартири були ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 , із частками 3/8 та 1/8 відповідно. Договором дарування №2466 від 27.08.2021 ОСОБА_3 подаровано 1/2 частину квартири.

Зазначав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній вище квартирі, ОСОБА_3 фактично не отримала подарунок, не вселилася, не завезла особистих речей та стверджував про фіктивність договору дарування, оскільки майно обдаровуваній фактично не передано, дарувальники не знялися за місцем проживання з реєстрації, відтак, покликається на те, що волевиявлення дарувальників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає внутрішній волі, відсутнє настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, наявні ознаки удаваного договору, який укладено для приховування договору купівлі-продажу частини квартири, відтак, з огляду на викладене вище, просив визнати недійсним договір дарування частини квартири №2466 від 27 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксаною Василівною.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 / треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про визнання недійсним договору дарування відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року вказане вище рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року залишено без змін.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування вимог заяви покликався на те, що з наданої інформації Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради №0004-вих.-33645 від 21 березня 2023 року вбачається відсутність реєстрації в системі електронного документообігу управління з 2020 року звернень стосовно надання висновку щодо відчуження або передачі частини пам`ятки місцевого значення за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що із відповіді цього ж управління за №0004-вих.-44976 від 13 квітня 2023 року уточнено, що до повноважень управління відповідно до ЗУ «Про охорону культурної спадщини» належить надання висновку щодо відчуження або передачу пам`яток місцевого значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.

Покликаючись на ст.18 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» стверджував, що договір дарування фіктивний та удаваний, оскільки сторони приховали факт того, що кв. АДРЕСА_2 є об`єктом культурної спадщини, тому, враховуючи наведене, вважає дану обставину нововиявленою, відтак, на його думку, суд не міг об`єктивно оцінити на предмет законності договір дарування частини квартири №2466 від 27 серпня 2021 року.

З огляду на викладене просив заяву задовольнити, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи заяву про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами заявник посилався на те, що договір дарування фіктивний та удаваний, оскільки сторони приховали факт того, що кв. АДРЕСА_2 є об`єктом культурної спадщини, тому, враховуючи наведене, вважає дану обставину нововиявленою, відтак, на його думку, суд не міг об`єктивно оцінити на предмет законності договір дарування частини квартири №2466 від 27 серпня 2021 року.

Однак з матеріалів справи та рішення суду вбачається, що під час ухвалення судового рішення суд об`єктивно оцінив усі обставини справи та рішення залишено без змін Постановою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини 2 ст. 423 ЦПК`України визначено, що підставами для перегляду рішення, постанови або ухвали суду за нововиявленими або виключними обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведеної норми процесуального права, до нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких грунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Тобто, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року № 816/4947/14, від 13 лютого 2018 року № 815/756/14, від 6 березня 2018 року у справі № 484/2634/14-а, від 14 травня 2019 року у справі № 826/14797/15.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка грунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також правова позиція суду в інших подібних справах. Вказане узгоджується зі правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 27 червня 2019 року у справі № 541/2460/16-ц

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 "Праведная проти Росії" (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 "Попов проти Молдови" (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи.Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру, (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Судом встановлено, що обставина, яка, на думку, заявника є нововиявленою, не лягає в основу підстав позовних вимог та предмету позову, право на звернення із позовом, з підстав фіктивності правочину чи порушення прав, відповідно до ЗУ «Про охорону культурної спадщини» належить, в даному випадку, відповідному управлінню, в особі ЛМР, заявником не доведено що це прямо або опосередковано вплине на його права, оскільки в обгрунтуванні заяви не наведено порушення його прав при укладенні договору.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зазначена ОСОБА_1 обставина не є нововиявленою в розумінні ст.ст. 423, 424 ЦПК України, не спростовує фактів, покладених в основу судового рішення та не може вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, а лише свідчать про незгоду заявника з таким судовим рішенням, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами та дішов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для перегляду рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року в цивільній справі №462/1041/22 за нововиявленими обставинами, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залищити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.