Справа № 489/7967/21
Провадження №2/489/371/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики

встановив.

Представник позивачки звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 суму заборгованості у розмірі 9100,00 евро, що еквівалентно 278 234,32 грн., з% річних від простроченої суми заборгованості за період з 02.10.2020 по 29.11.2021 у розмірі 317,13 евро, що еквівалентно 9696,31 грн. та судові витрати. Мотивуючи вимоги тим, що 12.03.2020 ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 9100 евро. Факт отримання відповідачем коштів у борг та умови виконання зобов`язання підтверджується письмовою розпискою від 12.03.2020. У розписці відповідач зобов`язався повернути борг до 01.10.2020. Проте, всупереч договірним зобов`язанням, станом на дату подання позову, відповідач борг не повернув, чим порушив умови договору.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що кошти у ОСОБА_4 він не позичав, розписку не складав та не підписував. Про наявність боргової розписки йому стало відомо із матеріалів судової справи. Вважає, що підпис у розписці, йому не належить. При яких обставинах, де була складена та роздрукована розписка, йому невідомо. У 2020 році він займався підприємницькою діяльністю та неодноразово їздив до Німеччини з питань купівлі вживаних автомобільних шин. ОСОБА_7 продавав йому товар та допомагав знайти тимчасове житло. Саме для цих цілей він надавав позивачу копію свого паспорту.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та не брати до уваги відзив на позовну заяву. Зазначає, що в своєму відзиві відповідач не спростовує, а навіть підтверджує ділові стосунки з позивачем. З огляду на стабільні ділові стосунки, які склалися між сторонами, відповідач, скориставшись довірою позивача, позичив грошові кошти у розмірі 9100 евро. Відповідач намагається уникнути цивільно-правову відповідальність у зв`язку з неможливістю та/або не бажанням повернути борг позивачу. Намагається переконати суд, що розписку він не підписував. Позивач стверджує та запевняє, що розписка була підписана відповідачем особисто та особисто ним же і надана.

18 вересня 2023 року від відповідача надійшла заява про часткове визнання позову. Вказує, що відповідно до розписки у борг було взято 9100 евро строком до 01.10.2020. В рахунок боргу ним було сплачено 7470 евро. Борг у сумі 1630 евро, що станом на 29.11.2021 становить 49837,58 грн. він визнає. 3% річних за період з 02.10.2020 по 29.11.2021 у розмірі 122,76 евро, що станом на 29.11.2021 становить 3753,41 грн. також визнає.

Ухвалою суду від 03.12.2021, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 22.12.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.12.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 16.05.2023, призначено по справі судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.07.2023, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Як вбачається з розписки від 12.03.2020, ОСОБА_6 отримав в борг грошові кошти у ОСОБА_4 у розмірі 9100 євро. Вказані грошові суми зобов`язується повернути до 01 жовтня 2020 року. Представник позивача зазначає, що до теперішнього часу відповідачем борг не повернуто, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з дійсним позовом.

Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний суд України в постанові від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 дійшов висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Положеннями статі 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підтвердження своїх вимог позивач вказав на наявність розписки, яка підтверджує отримання коштів відповідачем та неповернення у встановлений строку боргу. Також, в ході розгляду справи вказував на суперечливу процесуальну поведінку відповідача, який спочатку не визнавав позов взагалі, а після проведення експертизи «згадав» що брав кошти, але зазначив що віддав частину.

Відповідач заперечуючи проти позову, згідно первісної позиції зазначав, що кошти у борг він не брав, розписки не підписував.

За клопотанням відповідача судом було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Як вбачається з висновку експерта № СЕ-19/115-23/7425-ПЧ від 22.06.2023, підпис у розписці від 12.03.2020 від імені ОСОБА_6 про отримання грошових коштів у сумі 9100 євро виконаний ОСОБА_2 .

Після проведення експертизи, відповідач змінив свою позицію, вказав, що дійсно брав кошти у борг згідно розписці, але повернув кошти у розмірі 7470 Євро, що підтверджується відповідними квитанціями, тому позов визнає частково на суму 1630 Євро, що еквівалентно станом на 29.22.2023 сумі 49837,58 грн.

Представник позивача зазначив, що квитанції не підтверджують сплату боргу. Вказав, що на той час позивач перебував з відповідачем у ділових відносинах пов`язаних з купівлею шин на автомобілі у Німеччині, де перебував ОСОБА_8 . Додані квитанції це сплата за поставку шин.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази в цивільному процесі повинні відповідати таким вимогам:

належність (містити інформацію щодо предмета доказування, де предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення) (стаття 77 ЦПК України);

допустимість (суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування) (стаття 78 ЦПК України);

достовірність (достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи) (стаття 79 ЦПК України);

достатність (достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання) (стаття 79 ЦПК України).

Докази в цивільному процесі характеризуються єдністю таких елементів: змісту доказів; процесуальної форми доказів; процесуального порядку одержання, дослідження і оцінки змісту; процесуальної форми доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідачем надані платіжні інструкції в іноземній валюті на суми переказів 2040 Євро від 07.10.2020, 3080 Євро від 12.01.2021, 2350 Євро від 21.04.2021. Отримувачем в усіх квитанціях є ОСОБА_9 , призначення платежу «приватний переказ знайомій особі», у примітках вказано, що «ця операція не пов`язана зі здійсненням підприємницької діяльності».

При оцінці наданих сторонами доказів суд дійшов такого.

Сторони не заперечували факт ділових відносин, і представник позивача і відповідач в своїх поясненнях підтвердили що ОСОБА_2 купував у ОСОБА_10 , який знаходився у Німеччині, шини.

Суд не може прийняти посилання позивача на факт отримання вказаних коштів у якості оплати за будь-якій товар, оскільки це не вказано у призначенні платежу, також банком вказано, що цей переказ не пов`язаний з підприємницькою діяльністю.

В той же час, суд не приймає доводи відповідача, що вказані квитанції є підтвердженням часткової сплати боргу, оскільки в призначені платежу цього не вказано, з приводу чого здійснювався такий переказ, з наданих платіжних доручень встановити неможливо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

При оцінці доказів, суд бере до уваги суперечливу поведінку відповідача, який змінив свою позицію щодо предмету позову, лише після підтвердження почеркознавчою експертизою його особистого підпису на борговій розписці, після чого він згадав що дійсно брав кошти у борг та віддавав його частину. У судовому засіданні пояснюючи свою позицію, він посилався на те, що на той час у нього було дуже багато фінансових документів, у зв`язку з чим він міг не пам`ятати чи брав у позивача кошти.

Суд критично ставиться до таких тверджень з огляду на достатньо значну суму позики, щоб не пам`ятати підстави її отримання та особи позичальника, зміну позиції щодо позову лише після результату експертизи, який був не на користь відповідача та з підстав недоведеності відповідачем ані первісної, ані наступної позиції щодо предмету позову.

Таким чином, з огляду на докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведений факт отримання позики відповідачем за розпискою, а відповідачем не надано належних та достатніх доказів на спростування заявлених позовних вимог.

З огляду на недоведеність відповідачем факту не підписання розписки та неотримання коштів від позивача, суд вважає, що відповідачем порушено умови договору позики та не виконано зобов`язань в повному обсязі за цим договором.

Судом встановлено, що грошові кошти зазначені в розписці від 12.03.2020 є боргом, який підлягає поверненню в зв`язку із не виконанням відповідачем зобов`язання щодо укладення з позивачем договору позики, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача три відсотки річних, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

З урахуванням встановленого строку повернення відповідачем позики за розпискою, період прострочення зобов`язань відповідача розпочався з 02 жовтня 2020 року.

У даному випадку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми, а саме за період починаючи з 02 жовтня 2020 року по 29 листопада 2021 року, - дата звернення позивача до суду.

Судом перевірено розрахунок 3% річних, наданий позивачем та встановлена його відповідність.

При вирішенні питання щодо стягнення суми боргу у іноземній валюті, суд бере до уваги висновки ВП ВС.

У постанові від 16.01.2019 справа № 373/2054/16-ц Верховний Суд Велика Палата за наслідками розгляду зробила такі висновки.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Таким чином, позивач має право вимагати стягнення з відповідача суми боргового зобов`язання саме у іноземній валюті євро.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2879,30 грн.

Стосовно витрат пов`язаних з розглядом справи згідно ст. 133, 139 ЦПК України у розмірі 1828,82 гривни, які складаються з: витрат на перекладача 750грн., та витрат на проїзд представника позивача на суму 1078,82 грн, суд дійшов наступного.

На підтвердження витрат представником позивача надано Акт виконаних робіт перекладача №0711 від 10.11.2023 на суму 750 грн, та копії посадочних документів на потяг Київ-Миколаїв на 423,30 та 655,52грн.

При цьому, згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Вимога представника позивача про стягнення витрат на проїзд в судові засідання, не є судовими витратами, які передбачені ст. 133 ЦПК України, а тому в задоволені цієї частини слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 ЦПК України розмір витрат оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі наданих доказів, представником позивача надано документ, що підтверджує проведену оплату, тому витрати пов`язані з залученням перекладача у розмірі 750 грн підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 247, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 9417,13 євро (дев`ять тисяч чотириста сімнадцять євро тринадцять євроцентів), яка складається з: заборгованості за розпискою 9100,00 євро, 3 % річних 317,13 євро.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2879 грн. 30 коп. (дві тисячі вісімсот сімдесят дев`ять гривен тридцять копійок) та судові витрати у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) гривен.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено «19» грудня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева