Справа № 202/4245/22
Провадження № 2/202/278/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Свити Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовними вимогами про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів з ОСОБА_4 .

В обґрунтування зазначив, що 28.06.2022 він здійснив помилкове перерахування грошових коштів ОСОБА_4 у сумі 17 000 грн., на картку відповідача № НОМЕР_1 . Про те, що платіж було здійснений помилково, позивач дізнався у липні 2021 року. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України просив суд стягнути грошові кошти в сумі 31 516 грн.

Відповідач ОСОБА_5 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі. 28.06.2022 позивач дійсно здійснив перерахування грошових коштів у сумі 17 000 грн., на йому картку № НОМЕР_1 , однак зазначена грошова сума була перерахована непомилково. З листопада 2021 року ОСОБА_1 мав договірні відносини з ТОВ «ПЛК Груп», яка надає послуги по підбору та здійснення послуг з доставки автомобіля. Однією з довірених осіб ТОВ «ПЛК Груп» є його син ОСОБА_6 . Наголошував, що працівник компанії надавав позивачу реквізити картки № НОМЕР_1 для виконання зобов`язань за договором, що підтверджується перепискою в чаті електронного кабінету з працівником компанії ТОВ «ПЛК Груп».

ОСОБА_1 та його представник адвокат Ремез К.І. позов підтримали та просили задовольнити. Представник ОСОБА_1 адвокат Ремез К.І. зазначала, що дійсно між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЛК Груп» 02.11.2021 було укладено договір про надання послуг з підбору та здійснення послуг з доставки автомобіля № 481Д021121. Відповідно до договору ТОВ «ПЛК Груп» зазначено для виконання зобов`язань рахунок UA 58 81001, а тому доводи відповідача щодо виконання зобов`язань за договором є безпідставними.

Представник ОСОБА_5 адвокат Усик О.А. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Наголошував, що грошові кошти було перераховано позивачем для виконання вимог за договором № 481Д021121 від 02.11.2021, який укладено з ТОВ «ПЛК Груп», а тому вони не є помилково перерахованими та збереженими без достатніх правових підстав.

У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6 який є сином відповідача, який повідомив суду, що він є представником ТОВ «ПЛК Груп», та зазначав, що 02.11.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЛК Груп» було укладено договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 481Д021121. Позивачем сплачено грошові кошти у сумі 17 000 грн. на рахунок його батька для виконання зобов`язань за договором. Зазначені грошові кошти ним були передані до бухгалтерії підприємства. Зазначав, що ТОВ «ПЛК Груп» було виконано зобов`язання за договором.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно платіжного доручення № P24AC9215 від 28.06.2022 ОСОБА_1 перерахував 17 000 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 у сумі 17 000 грн.

02.11.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЛК Груп» було укладено договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 481Д021121.

Відповідно до договору ТОВ «ПЛК Груп» зазначено реквізити товариства, зокрема рахунок НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.09.2022 внесено відомості за заявою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України.

Згідно бухгалтерської довідки № 14 від 21.11.2022 ТОВ «ПЛК Груп» отримало грошові кошти від ОСОБА_5 у сумі 17 000 грн. в рахунок оплати автомобіля марки Hyundai, модель Kona Electric.

Відповідач посилається на те, що грошові кошти було перераховано на його картковий рахунок № НОМЕР_1 з виконання зобов`язань за договором надання послуг № 481Д021121 від 02.11.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами наявні договірні правовідносини.

Надане відповідачем листування, бухгалтерська довідка № 14 від 21.11.2022 та покази свідка не є належним доказом того, що грошові кошти перераховані ОСОБА_1 на виконання договірних зобов`язань.

Виходячи з наведеного, між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, які регулюються главою 83 ЦК України (ст. ст. 1212-1215).

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Зі змісту статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17.

Таким чином, між сторонами відсутні договірні правовідносини, а отримані ОСОБА_5 від ОСОБА_1 грошові кошти набуті та збережені без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 ЦК України з ОСОБА_5 підлягають стягненню на користь позивача у сумі 17 000 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 535, 30 грн. (53, 94 %).

Керуючись ст.ст. 76-78, 81, 95, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) грошові кошти в сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір у сумі 535 (п`ятсот тридцять п`ять) грн. 30 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда