Справа № 458/46/23
УХВАЛА
16.01.2023 м. Турка

Суддя Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І., перевіривши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В:
11.01.2023 року в Турківський районний суд Львівської області із заявою звернувся ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2023 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа.
Частинами 1,2 ст.19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника.
Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.
Частиною 4 ст.315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
З матеріалів заяви вбачається, що заявник ОСОБА_1 з 18.03.2022 року по даний час проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (другий відділ).
Брату заявника ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності через 4 місяці після мобілізації заявника, видано заключення лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу постійного догляду згідно довідки №88 від 27.10.2022 року, які належать до підстав звільнення військовослужбовців з військової служби відповідно до Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Враховуючи, що на час встановлення другої групи інвалідності ОСОБА_2 , заявник ОСОБА_1 вже виконував свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, крім цього, заявник 02.11.2022 року звертався із рапортом до вищого командування про звільнення з військової служби з підстав, зазначених вище і йому було відмовлено у такому звільненні листом №8169 від 27.12.2022 року у зв`язку з відсутністю належним чином поданих документів, які б засвідчували відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд щодо ОСОБА_2 . Заявник ОСОБА_1 просить встановити факт, що він є єдиною особою, яка зайнята постійним доглядом за рідним братом, інвалідом другої групи ОСОБА_2 , як за особою, яка потребує постійного стороннього догляду у відповідності до законодавства України та з цих підстав підлягає звільненню з лав Збройних сил України, у зв`язку з чим заявник фактично оскаржує повернення на доопрацювання службових матеріалів на звільнення у зв`язку з відсутністю належним чином поданих документів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки предметом заявлених вимог є спір про право, що не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, яке є видом безспірного цивільного судочинства.
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не відмовили, а повернули на доопрацювання службові матеріали на звільнення. Водночас, заявником не додано усіх матеріалів після повторного скерування з доопрацювання ІНФОРМАЦІЯ_2 (другий відділ) у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Твердження ОСОБА_1 щодо відсутності спору про право у цій справі є безпідставними, оскільки наявність або відсутність такого спору визначається змістом правовідносин, які зумовили необхідність звернення до суду.
Посилання ОСОБА_1 на огляд судової практики, а саме на судове рішення у справі № 237/1130/22 суд до уваги не приймає у зв`язку із тим, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не судів першої інстанції, окрім цього заявник в судовій справі № 237/1130/22, на відміну заявника ОСОБА_1 , не був призваний на військову службу під час мобілізації.
Судом встановлено та зазначено заявником ОСОБА_1 в заяві, що він проходить військову службу у першому відділенні другого взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді стрільця.
Відповідно до п.17 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Оскільки військова служба є різновидом публічної служби, на публічно-правові спори поширюється юрисдикція саме адміністративних судів, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У зв`язку з наведеним вище спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що також випливає із тверджень заявника щодо звільнення його від сплати судового збору у зв`язку із виконання військового обов`язку.
На підставі зазначеного та враховуючі ті обставини, що заявник, будучи військовослужбовцем, фактично оскаржує відмову у звільненні з військової служби, суддя приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , подана в окремому провадженні, не може бути прийнята до розгляду, оскільки подана в порушення ст. 315 ЦПК України та існує спір про право, який повинен вирішуватися в іншому порядку за правилами адміністративного судочинства, і слід відмовити у відкритті провадження за даною заявою.
Судом надана оцінка доводам заявника, які викладені в заяві щодо можливості розгляду справи в порядку окремого провадження, однак суд вважає дані доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду.
Керуючись ст.ст. 186, 260, 293, 315 ЦПК України, суддя ,-
ПОСТАНОВИВ:
У відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.
Копію ухвали з доданими матеріалами заяви надіслати заявнику не пізніше наступного дня після її постановлення.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р.І. Ференц