Номер провадження: 22-ц/813/7973/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання дії та рішень незаконними, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Луняченко В.О. 19 вересня 2023 року у м. Одеса,

встановила:

У серпні 2023 року заходами електронного суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції із позовною заявою до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання дії та рішень незаконними.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки позовна заява не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства, та роз`яснено позивачам їх право звернення до суду за правилами, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судова експертиза у справі №947/26979/23 у своїх висновках від 04 травня 2023 року встановила накладення меж земельної ділянки суміжного землекористувача на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_1 . Накладення меж перешкоджає розгляду справи №947/26979/23 та позбавляє позивачів права на приватизацію згідно із законом, у зв`язку із чим відповідачі вчинили неправомірні дії, які були оскаржені позивачами в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 12 грудня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

12 грудня 2023 року від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно положень ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції із позовною заявою до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради, у якій просили:

1. визнати дії, бездіяльність та рішення Одеської міської ради неправомірними, оскільки міська рада згідно з експертизою: видала ОСОБА_3 рішення Одеської міської ради та державний акт, у яких з вини міської ради, відповідачі неправильно встановили межі між двома земельними ділянками, що призвело до незаконного накладання меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину земельної ділянки ОСОБА_1 та на частину її домобудівництва, на частину підвалу ОСОБА_1 так, що навіть господарська споруда ОСОБА_3 опинилася на ділянці ОСОБА_1 , що встановлено висновками експертизи від 04 травня 23 року; відповідач Одеська міська рада до винесення рішення Одеською міською радою від 29 лютого 2000 року № 734-ХХ111 незаконно не розробив проект землевідведення та геодезичну підоснову 1:500, порушуючи ЗКУ, та ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування», чим порушив права на приватизацію суміжного землекористувача - позивача, та незаконно вніс до державного акту неправильні межі, що було встановлено у висновках експерта; відповідач, після видачі ОСОБА_3 рішення Одеської міської ради та державного акту, не проконтролював і навіть не зобов`язав управління земельних ресурсів та ОСОБА_3 розробити та затвердити проект землевідведення, геодезичну підоснову 1:500 та ін. технічні документи у строки, встановлені Земельним кодексом України; депутати Одеської міської ради не розглядали та не голосували «ЗА» за зверненням ОСОБА_3 «передати їй безкоштовно у приватну власність її земельну ділянку», порушуючи Земельний кодекс України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»; порушуючи Земельний кодекс України, Одеська міська рада видала рішення Одеської міської ради від 29 лютого 2000 року без пред`явлення ОСОБА_3 геодезичної підоснови 1:500 (графічне зображення земельної ділянки), яке є обов`язковою умовою для приватизації її земельної ділянки.

2. Визнати дії, бездіяльність та рішення Управління земельних ресурсів Одеської міської ради неправомірними щодо: помилкового визначення у 2000 році неправильних вимірів земельної ділянки ОСОБА_3 , які внесені до державного акту, що призвело до накладення кордонів на земельну ділянку позивача, внаслідок якої частина домоволодіння та частина підвалу ОСОБА_1 опинилися на території земельної ділянки ОСОБА_3 , отже, навіть господарська споруда ОСОБА_3 «залізла» на ділянку ОСОБА_1 , згідно з висновками експертизи від 04 травня 2023 року; створення непереборних перешкод для приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 у зв`язку з накладенням меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину будинку ОСОБА_1 , на частину підвалу ОСОБА_1 так, що навіть господарська споруда ОСОБА_3 «залізла» на ділянку ОСОБА_1 , що встановлено висновками експертизи від 04 травня 2023 року; відсутності проекту рішення сесії Одеської міської ради за заявою ОСОБА_3 разом із геодезичної підосновою 1:500 та ін. без виготовлення необхідної технічної документації для розгляду депутатами заяви ОСОБА_3 разом із геодезичною підосновою 1:500, без яких заборонено приватизацію; відсутності контролю та не зобов`язання ОСОБА_3 розробити та затвердити проект землевідведення та іншу технічну документацію у строки, встановлені Земельним кодексом України, після отримання державного акту на землю; незаконного надання ОСОБА_3 державного акту, що містить незаконне накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домоволодіння та частину підвалу ОСОБА_1 , а саме накладення господарської споруди ОСОБА_3 на ділянку ОСОБА_1 , що встановлено висновками експертизи від 04 травня 2023 року.

3. Визнання дії, бездіяльності та рішень Державного регіонального земельного кадастру неправомірними, оскільки: незаконного розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 , яка не мала у період 2000-2020 років розробленого та затвердженого проекту землевідведення, виконаного землевпорядною організацією, відповідно до вимог Земельного кодексу України і Закону України «Про місцеве самоврядування»; неправильного вироблення відповідачем вимірів, внаслідок чого сталося незаконне накладання меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домоволодіння та частину підвалу Акулян та на частину земельної ділянки ОСОБА_4 , що навіть господарська споруда ОСОБА_3 «залізла на ділянку ОСОБА_4 », згідно з висновками експертизи від 04 травня 2023 року; незаконного внесення земельної ділянки ОСОБА_3 з накладенням меж, до реєстру, чим було узаконено помилкове накладання меж земельної ділянки ОСОБА_3 , на частину домобудівництва та частину підвалу ОСОБА_1 , а також частину земельної ділянки ОСОБА_1 так, що навіть господарська споруда ОСОБА_3 «залізла» на ділянку ОСОБА_1 , згідно з висновками експертизи від 04 травня 2023 року; у розробленої відповідачем технічної документації навмисно не зазначено дату (рік, місяць, день) проведення вимірювань та дату (рік, місяць, день) видання цих документів.

4. Визнання, що усі відповідачі діяли, порушуючи ст. 273-274 ЦКУ та порушуючи ст. 41 та ст. 14 Конституції, згідно з якими вони зобов`язані були забезпечити здійснення ОСОБА_1 конституційного права на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_1 за законом. А натомість відповідачі вчиняли довго, протягом 20 років, свої протиправні дії, якими це конституційне право (особисті немайнові права позивачів) на приватизацію земельної ділянки згідно із законом порушувалося; визнання, що відповідачі цими діями фактично позбавили позивачів їхнього конституційного права на приватизацію земельної ділянки за законом, оскільки вони створили для них непереборні перешкоди для приватизації їхньої земельної ділянки, помилково встановивши межі земельної ділянки ОСОБА_3 із незаконним накладенням кордонів її земельної ділянки на земельну ділянку Акулян: на частину фундаменту будинку ОСОБА_1 , на частину стіни будинку ОСОБА_1 та на частину даху будинку ОСОБА_1 ; на частину підвалу ОСОБА_1 , тож навіть господарська споруда ОСОБА_3 безкарно «залізла» на земельну ділянку ОСОБА_1 ; визнання, що внесення до реєстру такого незаконного накладання меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домобудування ОСОБА_1 , на частину підвалу ОСОБА_1 , а також внесення до реєстру частини господарської будівлі Котинян, яка «залізла» на земельну ділянку ОСОБА_1 є незаконною, оскільки таке накладення кордонів порушує особисті немайнові права суміжного землекористувача ОСОБА_1 , тобто незаконно узаконює ім`ям держави Україна незаконні дії відповідачів.

Також позивачі у позові зазначили, що просять визнати, що такими діями відповідачі лишили Акулянів права на приватизацію земельної ділянки.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно ст. 19 ЦПК України, під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У п. 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України надано визначення таких термінів:

- публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, визначено у ст. 19 КАС України.

Так, ч. 1, 2 ст. 19 КАС України передбачено, зокрема, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають враховувати як предмет та зміст, так і суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Тобто до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктами при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори, що виникли у зв`язку із порушенням прав суб`єкта виборчого процесу або процесу референдуму.

Велика Палата Верховного Суду послідовно, як у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) так і інших, вказала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Якщо одна сторона у межах спірних правовідносин не здійснює владних управлінських функцій щодо іншої сторони, яка є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Порушуючи питання про визнання дії та рішень Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради незаконними, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що оскаржувані дії порушують права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію належної їм земельної ділянки, оскільки відповідачі своїми незаконними діями передали у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку із накладенням меж на домобудівлю та частину земельної ділянки, належної позивачам.

Тобто, у цій справі відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії відповідачів, які у межах спірних відносин діють як суб`єкти владних повноважень. Таким чином, можна зробити висновки, що якщо підставою для подання позову є фактично спір про право, але оскаржуються рішення та дії Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради з мотивів недотримання ним законів та нормативних актів щодо видачі державного акту на право власності на земельну ділянку та ін., то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно, оскільки у цій справі позивачі просять захистити свої речові права у зв`язку із незаконними, на їх погляд, діями Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради, які призвели до порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки, то цей спір не є публічно-правовим, а стосується приватноправових відносин і має вирішуватись за правилами ЦПК України.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, у зв`язку із чим ухвала Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання дії та рішень незаконними, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе