Дата документу 20.12.2023 Справа № 334/3432/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3432/21
Провадження №22-ц/807/442/23
Головуючий в 1-й інстанції Філіпова І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та просила розірвати шлюб, який був зареєстрований 16 серпня 2005 року між нею та ОСОБА_1 , Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 801. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з травня 2009 року, спільне господарство не ведеться. Подальші шлюбні відносини та збереження родини вважає неможливим. Від шлюбу сторони мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 16.08.2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 801 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення на підставі доказів наданих під час апеляційного розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інтенції формально поставився до розгляду справи, не з`ясувавши фактичні обставини, а саме той факт, що шлюбні стосунки між сторонами не припинялися, а відсутність відповідача обумовлена перебування на службі в ЗСУ.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, 16.08.2005 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 801.

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 від 19.09.2022 року вона просить позов задовольнити та розірвати шлюб з відповідачем. Позивач неодноразово ініціювала процес розлучення, тому відповідач був добре обізнаний про її намір розлучитися. Після звернення з позовом 19.05.2021 року позивач особисто у телефонному режимі повідомила про подачу заяви про розірвання шлюбу. Позивач вже рік себе почуває вільною від відповідача на законних підставах, наразі вона вимушена була виїхати за межі території України у зв`язку з військовими діями. Позивач наполягає, що шлюбні відносини між ними фактично припилися з травня 2019 року, спільне господарство не ведеться, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, у них відсутні спільні інтереси.

Жодних обставин, які свідчили про примирення між сторонами немає, позивач наполягала на розірванні шлюбу як у 2021 році, так і в подальшому звернулася до суду з заявою від 19.09.2022 року щодо підтримання позовних вимог.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що примирення між подружжям є неможливим, подальше збереження шлюбу між сторонами не відповідає їх інтересам. Враховуючи, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, позивач категорично не бажає продовжувати спільне життя подружжя, сторони проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, її позиція щодо шлюбу не змінилися, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя, а позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, проживають окремо, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується і колегія суддів апеляційного суду, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що сторони у справі фактично не проживають один з одним у зв`язку із виїздом відповідачки за кордом пов`язаним із введенням в країні воєнного стану, а також перебування відповідача на військовій службі, є слушними, між тим не впливають на правильність висновків суду першої інстанції з приводу задоволення позову, оскільки ініціатор розгляду справи в суді заявляє про своє стійке бажання розірвати шлюб, вважає за неможливе збереження сім`ї, під час апеляційного розгляду із заявами про відмову від позову або залишення його без розгляду не звертався, що вказує на відсутність примирення між сторонами у справі. Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції наполягав на розірванні шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 грудня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко