Номер провадження: 22-ц/813/4038/23
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю. 09 грудня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 01 листопада 2006 року в розмірі 3753000,00 грн.; визнати розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстроване Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 10 липня 2007 року, актовий запис №489, - фіктивним та анулювати актовий запис №489 від 10 липня 2007 року в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 надала відповідачу позику в сумі 150000 доларів США відповідно до укладеного між сторонами договору позики від 01 листопада 2006 року. 30 жовтня 2014 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики, якою погодили, що відповідач в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором не пізніше 30 календарних днів з моменту спливу строку повернення позики, визначеного в п. 2.1 даного договору, зобов`язується здійснити оплатне відчуження належного йому майна та за рахунок отриманих коштів виплатити позикодавцеві повну суму позики. На виконання даної умови позичальник зобов`язався задовольнити вимоги позикодавця шляхом оплатного відчуження майна, яке належить йому та його дружині - ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Однак, з моменту спливу строку для повернення коштів позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення заборгованості, проте останній спочатку обіцяв віддати їх пізніше, а потім взагалі повідомив, що не збирається їх повертати, оскільки коштів в такому розмірі у нього немає, а погасити борг за рахунок реалізації спільного сумісного майна подружжя не представляється можливими у зв`язку із розірванням шлюбу з ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 вважала, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано фіктивно з метою уникнення відповідальності за невиконання укладеного з позивачкою договору позики від 01 листопада 2006 року, оскільки, реєструючи розірвання шлюбу, сторони не мали наміру припинити шлюбні відносини та з часу реєстрації розірвання шлюбу продовжили проживати однією сім`єю, вели спільне господарство та здійснювали інші функції, притаманні подружжю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 листопада 2006 року в розмірі 3753000 грн.

Визнано розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстроване Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 10 липня 2007 року, актовий запис №489 - фіктивним.

Анульовано актовий запис №489 від 10 липня 2007 року в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу, зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси та свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 10 липня 2007 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі особа, яка не приймала участі у справі в суді першої інстанції - ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції в частині визнання шлюбу фіктивним, анулювання актового запису та свідоцтва про розірвання шлюбу скасувати, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні відповідних позовних вимог відмовити, допустити поворот виконання судового рішення, стягнути судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов подано сторонньою особою ОСОБА_3 , яка не мала ніякого відношення до вчинення актового запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; судом не залучено до участі у справі орган РАГСу, який вчиняв актовий запис від 10 липня 2007 року; ОСОБА_5 після розлучення біля 14 років мешкала однією сім`єю з апелянтом ОСОБА_1 , вона ніколи не поновлювала шлюбні відносини з ОСОБА_4 , їх пов`язували лише дружні стосунки; оскарженим рішенням порушено спадкові права ОСОБА_1 на майно, яке належить йому як особі, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з померлою ОСОБА_5 .

У апеляційній скарзі представник особи, яка не приймала участі у справі в суді першої інстанції - ОСОБА_6 , просить рішення суду першої інстанції в частині визнання шлюбу фіктивним, анулювання актового запису та свідоцтва про розірвання шлюбу скасувати, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні відповідних позовних відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_7 є спадкоємцем ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за життя була спадкоємцем ОСОБА_5 на підставі заповіту, складеного останньою 07 грудня 2017 року і посвідченого нотаріально; ОСОБА_4 не повинен був отримати право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , так як не належав до жодної із черг спадкоємців, оскільки шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2007 року у справі №2-6508/07, і після розірвання шлюбу подружні стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не відновлювалися; рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині порушило права спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , та порушує права ОСОБА_6 , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_6 підлягають закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Як встановлено судом першої інстанції, 01 листопада 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальникові грошові кошти в розмірі 150000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах даного договору у строк до 01 листопада 2014 року, сплачуючи суму позики рівними частинами по 25000 доларів США щорічно, починаючи з 01 листопада 2008 року.

Однак, у зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе обов`язків з повернення грошових коштів, 30 жовтня 2014 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики від 01 листопада 2006 року, якою погодили, що відповідач зобов`язується сплачувати позивачеві проценти за користування коштами у розмірі 3 % від суми позики за кожен календарний місяць, а також у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором не пізніше 30 календарних днів з моменту спливу строку повернення позики, визначеного в п. 2.1 даного Договору, здійснити оплатне відчуження належного йому майна та за рахунок отриманих коштів виплатити позикодавцеві повну суму позики. На виконання даної умови позичальник зобов`язується задовольнити вимоги позикодавця шляхом оплатного відчуження майна, яке належить йому та його дружині - ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, а саме:

- нежилого приміщення магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_2 ;

- квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, відповідач у якості забезпечення виконання ним зобов`язання з повернення взятих в позику коштів надав згоду на те, що у випадку неможливості повернути кошти, він здійснить оплатне відчуження належної йому частини майна і за рахунок отриманих коштів поверне позивачу повну суму позики.

Станом на день укладання договору позики відповідач перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_5 . Разом з тим, 10 липня 2007 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №489, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, про що складено актовий запис №7023 від 09 липня 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .

У судовому засіданні судом першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які пояснили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу продовжували спільно проживати, не уклали нових шлюбів, не припинялися між ними й особисті немайнові та майнові відносини як між подружжям, вони підтримували сімейно-шлюбні стосунки та один одного як фінансово, так і морально, тобто були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки подружжя, спільний бюджет та спільні інтереси. На протязі останніх кількох років життя ОСОБА_5 боролася зі смертельною хворобою, злоякісним новоутворенням - меланомою шкіри, від якої померла у 2018 році, а на протязі 2017-2018 років проходила оперативне та тривале медикаментозне лікування. Знаходилась на диспансерному онкологічному обліку та їй було зроблено кілька операцій, як в Одесі так і в Києві в національному інституті раку, де вона разом із ОСОБА_4 знаходилась на лікуванні. Враховуючи її хворобливий, поганий фізичний та психоемоційний стан, поряд з нею, до останнього дня знаходився ОСОБА_4 , який супроводжував її на лікування, обстеження, операції, забезпечував матеріально та підтримував морально, адже особливо в останні місяці життя ОСОБА_5 практично не мала змоги пересуватись самостійно та її свідомість була сплутаною.

Обставини щодо спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки, підтвердив і сам відповідач.

Згідно ч.ч. 2,4 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 108 СК України, за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень ст. 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюється органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актовий запис цивільного стану анулюється на підставі рішення суду, або висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано фіктивно, оскільки, реєструючи розірвання шлюбу, сторони не мали наміру припинити шлюбні відносини, та з часу реєстрації розірвання шлюбу продовжили проживати однією сім`єю, вели спільне господарство та здійснювали інші дії, функції, притаманні подружжю, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями відповідача та показами свідків. Зазначені обставини стали підставою для визнання розірвання шлюбу фіктивним, та анулювання актового запису про розірвання шлюбу.

Щодо правових підстав оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року представником ОСОБА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки щодо спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , стверджуючи, що він проживав зі спадкодавцем однією сім`єю більш як 5 років до часу відкриття спадщини, і тому є її спадкоємцем за законом четвертої черги.

Частиною другою статті 1259 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, колегія суддів враховує, що юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково рішенням суду.

Аналогічно питання щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 протягом певного періоду, після розірвання шлюбу та до визнання шлюбу фіктивним, може бути вирішено виключно у судовому порядку в межах іншого судового провадження.

Однак, на час розгляду даної справи ОСОБА_1 не надано судового рішення, яким був би встановлений факт його проживання однією сім`єю із померлою ОСОБА_5 , а встановлення такого факту у межах розгляду даної справи, предметом якої є визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, є неприпустимим.

Відповідно, ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу, який би підтвердив факт його спільного проживання із ОСОБА_5 , та його право на спадщину, що залишилася після смерті останньої, а відтак, право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі у ОСОБА_1 відсутнє.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки правовідносини, з приводу яких ухвалено оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року, виникли за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, вимоги до скаржника - ОСОБА_1 не заявлялися та судом не вирішувалися, а тому апеляційний суд констатує, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки останнього судом у цій справі не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження за його скаргою.

Щодо правових підстав оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року представником ОСОБА_13 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_7 є спадкоємцем ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за життя була спадкоємцем ОСОБА_5 на підставі заповіту, складеного останньою 07 грудня 2017 року і посвідченого нотаріально.

ОСОБА_13, який є рідним братом ОСОБА_8 , 26 листопада 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Божемовської П.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

Колегія суддів враховує, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 522/14006/18 за позовом ОСОБА_14 , яка є рідною сестрою померлої ОСОБА_5 , до ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , яка за життя 07 грудня 2017 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_8

ОСОБА_14 , яка є рідною сестрою спадкодавця, вважає, що заповіт, складений 07 грудня 2017 року, не відповідає чинному законодавству, не був підписаний ОСОБА_5 та не відповідає її волі, станом на момент складання заповіту через важку хворобу вона не могла керувати своїми власними діями, реалізувати свої права та обов`язки, та не розуміла значення своїх дій, а тому заповіт має бути визнаний недійсним.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року було залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_13 .

У вересні 2022 року ОСОБА_4 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у вказаній справі, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він був чоловіком ОСОБА_5 , а отже є її спадкоємцем. Вважає, що ОСОБА_5 не складала заповіт, оскільки станом на 07 грудня 2017 року вона перебувала у вкрай важкому стані і фізично не могла скласти і підписати заповіт, оскільки через тяжку хворобу не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року у справі №522/14006/18, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, клопотання ОСОБА_4 про вступ у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та прийняття самостійного позову до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, було залишено без задоволення.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить до висновку, що оскільки апелянт ОСОБА_7 не є спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_5 , а заповіт, на підставі якого у нього виникло право на спадкування, на даний час оскаржується у суді, яким перевіряється законність його видачі та складання - то у ОСОБА_6 не виникло право на оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року, а апеляційна скарга подана представником ОСОБА_6 передчасно.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу (ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України).

У спорах про визнання розірвання шлюбу фіктивним належними учасниками судової справи мають бути особи, цивільні права та обов`язки яких можуть змінюватись в залежності від результату розгляду такого спору (наприклад, спадкоємці померлого учасника шлюбу, щодо визнання якого фіктивним відкрите судове провадження). При цьому така особа має згідно із вимогою, зокрема, ст. 12 ЦПК України довести відповідний факт.

Однак, судом не встановлено наявність родинних зв`язків померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а саме судового рішення, яким встановлені вказані обставини та враховуючи існування судового провадження щодо перевірки чинності заповіту виданого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку про те, що на даний час невстановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року в частині, що оскаржується, вирішувалися права та обов`язки апелянтів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо необґрунтованості рішення суду, недоведеності підстав для визнання розірвання відповідного шлюбу фіктивним, незалучення до участі у справі інших співвідповідачів, тощо, - не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки апеляційним судом не надавалось оцінки доказам та обставинам, які б підтверджували чи спростовували підстави для визнання розірвання відповідного шлюбу фіктивним. Колегія суддів при розгляді даної справи виходить виключно із наявності чи відсутності факту впливу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року на права та інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а оцінка питання обґрунтованості цього рішення судом апеляційної інстанції не надається.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про те, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року в частині, що переглядається, не могли бути вирішені питання про права та обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_13 .

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст. 367, 368, п.3 ч.1 ст. 362, ст. 381 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю. 09 грудня 2019 року у м. Одеса, - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе