Справа № 760/3366/23
Провадження № 4-с/760/66/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., при секретарі: Дубаніній О.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду скаргу адвоката Мещанінова Анатолія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Бабенко Ольга Олександрівна, ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Подільського міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Бабенко Ольги Олександрівни від 02.06.2022 року у ВП № НОМЕР_4 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 114 639 грн.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Вимоги скарги обгрунтовано тим, що на примусовому виконанні у Подільському ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавчий лист № 760/3781/17 від 09.06.2017 року, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти в розмірі від всіх його видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.02.2017 року до досягнення їх спільної дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

02.06.2022 року в рамках вказаного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Подільського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко О.О. винесено постанову про накладення штрафу.

При цьому, згідно з даною постановою на позивача накладено штраф у розмірі 50% від суми боргу 220 741 грн 35 коп., що складає 114 639 грн. 00 коп., оскільки, на думку державного виконавця, з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у позивача утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 02.06.2022 року за період з 24.02.2017 року по 31.05.2018 року становить 220 741 грн. 35 коп., що перевищує суму відповідних платежів за три роки.

Разом з тим, заявник вважає вказану постанову незаконною та такою, що винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на наступні обставини в їх сукупності:

- у порушення вимог ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» оскаржувана постанова не була направлену заявнику або його представнику. Також, вона відсутня в автоматизованій системі виконавчих проваджень;

- згідно з довідкою-розрахунком заборгованості, отриманою заявником у листопаді 2022 року, заборгованість по сплаті аліментів становила 54 460 грн. 99 коп., а штраф, нарахований заявнику у розмірі 50 % від суми заборгованості, становить не 114 639 грн., а 63 947 грн. 84 коп., виконавчий збір - 19 184 грн. 35 коп.;

- частина 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає відповідальність боржника у вигляді штрафу у розмірі 50 % від суми заборгованості зі сплати аліментів, набрала чинності з 28.08.2018 року, а тому може поширюватися лише на заборгованість, яка виникла після цієї дати, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення;

- оскільки заборгованість боржника щодо сплати аліментів стягувачу утворилася з 2017 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена в дію лише з 28.08.2018 року, нарахування штрафу згідно з постановою від 02.06.2022 року за період з 24.02.2017 року по 31.05.2018 року у розмірі 114 639 грн. є такою, що не відповідає вимогам закону і державний виконавець не мала правових підстав для винесення даної постанови та застосування штрафу до скаржника за заборгованість по сплаті аліментів за вищезазначений період;

- при обчисленні заборгованості за період з 13.03.2018 року по 05.02.2019 року не дотриману порядку, так як вчинені державним виконавцем дії по встановленню фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, чим порушено положення ст. 195 СК України;

- в оскаржуваний період боржник мав дохід, як інвалід третьої групи та отримував пенсію, але заборгованість боржника була розрахована державним виконавцем, виходячи з середньої заробітної плати по м. Києву;

- за період з лютого 2019 року по червень 2019 року (в той час, коли боржник знаходився у виправній колонії) державний виконавець нараховував заборгованість по аліментам відповідно до вимог ч. 2 ст. 195 СК України, незважаючи на те, що у даний період боржник не міг відноситися до статусу безробітного та вважався таким, що не працює.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року відкрито провадження за скаргою.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року виправлено описку, допущену в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року.

26.06.2023 року до суду надійшов відзив Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на скаргу, в якому представник відділу просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова була винесена з дотриманням та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, обгрунтовуючи свої заперечення щодо вимог скарги, представник відділу посилався на те, що боржник грубо порушує вимоги ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не надає до відділу квитанції про сплату аліментів, та також пояснення щодо несплати присуджених до стягнення аліментів.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, боржник та виконавча служба надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабенко Ольгою Олександрівною від 21.09.2017 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа № 760/3781/17, виданого 09.06.2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти у розмірі від всіх його видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.02.2017 року до досягнення їх спільною дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Постановою старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко О.О. від 02.06.2022 року у виконавчому провадженні НОМЕР_4 на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду та не сплату аліментів накладено штраф у розмірі 50 % від суми боргу 220 741 грн. 35 коп., що складає 114639 грн.

При цьому, у вказаній постанові державним виконавцем встановлено, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 02.06.2022 року за період з 24.02.2017 року по 31.05.2018 року сума боргу становить 220 741 грн. 35 коп., що перевищує суму відповідних платежів за три роки.

Згідно з довідкою-розрахунком від 31.01.2018 року заборгованість по аліментам ОСОБА_1 згідно виконавчого листа за № 760/3781/17 від 09.06.2017 року у період з 24.02.2017 року по 31.01.2018 року становить 32 569 грн. 43 коп., виходячи з середньомісячної заробітної плати по м. Києву.

Як вбачається з довідки-розрахунку від 02.06.2022 року заборгованість по аліментам ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа за № 760/3781/17 від 09.06.2017 року станом на 31.05.2022 року становить 220 741 грн. 35 коп., виходячи з середньомісячної заробітної плати по м. Києву. Згідно депозитного рахунку відділу стягувачці перераховано аліменти на загальну суму 29 621 грн. 83 коп. Відповідно до копій квитанцій, які містяться у матеріалах ВП № НОМЕР_4, боржником самостійно сплачено аліменти у розмірі 5600 грн. 0 коп. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» штраф у розмірі 50 % становить 114 639 грн. 72 коп. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір у розмірі 10% становить 31 100 грн. 59 коп. Загальна сума боргу станом на 31.05.2022 року становить 366481 грн. 66 коп.

Відповідно до довідки-розрахунку від 15.07.2022 року заборгованість по аліментам ОСОБА_1 згідно виконавчого листа за № 760/3781/17 від 09.06.2017 року станом на 31.01.2021 року становить 107 319 грн. 38 коп.

Згідно з листом Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.11.2022 року за № 108036/2 державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментах, про що складено відповідну довідку-розрахунок № НОМЕР_4/2 від 15.11.2022 року, загальна сума заборгованості разом із штрафом та виконавчим збором станом на 30.09.2022 року становить 137 593 грн. 18 коп. Вказано, що з боржника в примусовому порядку в межах ВП № НОМЕР_4 станом на 15.10.2022 року стягнуто аліменти у розмірі 50 934 грн. 69 коп. Боржником у період з 21.09.2017 року по 30.10.2022 року самостійно сплачено аліменти у розмірі 22 500 грн. 00 коп., про що свідчать копії квитанцій, які містяться у матеріалах ВП№ НОМЕР_4.

У відповідності до довідки-розрахунку від 15.11.2022 року за № НОМЕР_4/2 заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, тому винесена постанова про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості з сплати аліментів, у розмірі 63 947 грн. 84 коп. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір у розмірі 10 % становить 19 184 грн. 35 коп. Загальна сума боргу станом на 30.09.2022 року становить 137 593 грн. 18 коп.

Так, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 448 ЦПК України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Принцип обов`язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому, вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону «Про виконавче провадження» та п. 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за №489/20802 (надалі Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Разом з тим, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" №2475-VIII від 03.07.2018 року набрав чинності 28.08.2018 року.

У свою чергу, згідно зі с. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Як зазначено у п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі №1-рп/99, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, надає підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що 02.06.2022 року ОСОБА_1 був притягнутий до відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 114 639 грн. 00 коп. у зв`язку з наявністю заборгованості у розмірі 220 741 грн. 35 коп. зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на момент виявлення такого порушення виконавчою службою.

Однак, зазначений вид відповідальності у вигляді накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, з`явився в Законі України «Про виконавче провадження» лише 28.08.2018 року, а відтак, був відсутній на момент скоєння правопорушення, зокрема, починаючи з 24.02.2017 року по 31.05.2018 року.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 58 Конституції України та те, що лише з 28.08.2018 року стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнена частиною чотирнадцятою, абзацом третім якої встановлено відповідальність у вигляді накладання штрафу у відповідному розмірі, яка на час вчинення правопорушення, зокрема у період з 24 лютого 2017 року (дата початку виникнення заборгованості зі сплати аліментів) до 28 серпня 2018 року (дата набрання чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року) не існувала, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для застосування до позивача штрафних санкцій оскаржуваною постановою ВП № НОМЕР_4 від 02.06.2022 року на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідно до довідки ДУ «Бориспільська виправна колоні (№119)» від 14.02.2022 року за 2 7-14-22/К-7, засуджений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений 05.02.2019 року Подільським районним судом м. Києва за ст. 263 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Застосовано ст. 72 ч. 5 КК України ЗУ «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (зарах. з 22.12.2013 по 19.03.2014). З 16.02.2019 року і по дату видачі довідки відбуває міру кримінального покарання в ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)».

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 30.05.2018 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання.

У відповідності до довідки Управління соціального захисту населення Подільської РДА міста Києва від 14.11.2022 року за № 10651-09/1021 ОСОБА_1 у період з березня 2018 року по грудень 2018 року отримав державну соціальну допомогу інвалідам ІІІ групи у розмірі 14 377 грн. 65 коп.

У свою чергу, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 року за № 146 було затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.

При цьому, слід зауважити, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю підпадає під перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.

Таким чином, керуючись вказаним переліком та ч.ч. 1, 2 ст. 195 СК України державний виконавець мав здійснити обчислення заборгованості за аліментами, виходячи з фактичного заробітку (доходу) платника аліментів або ж виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Водночас, як вбачається з довідок-розрахунку, державним виконавцем при обчисленні заборгованості по аліментам було застосовано середню заробітну плату працівника для міста Києва та не було прийнято до уваги, що боржник з 05 березня 2018 року має статус особи з інвалідністю ІІІ групи та отримує державну соціальну допомогу.

Також, державним виконавцем не враховано, що заявник з 16.02.2019 року відбуває покарання у виправній колонії та з липня 2019 року отримує заробітну плату за місцем відбування покарання.

Тобто, наведене в сукупності свідчить про те, що державним виконавцем не вірно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 195 СК України, оскільки ОСОБА_1 з 05.03.2018 року отримував дохід у вигляді державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, а з липня 2019 року, відбуваючи покарання у виправній колонії, працював та отримував заробітну плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За встановлених судом обставин та наведених вище норм права, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу ВП НОМЕР_4 від 02.06.2022 року року винесена державним виконавцем не на підставі та не у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вирішення питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь заявника витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній додатковій постанові зазначила, що з аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Так, відповідно до наданої суду копії договору про надання правової допомоги №01/2023 від 06.01.2023 року, укладеного між адвокатом Мещаніновим Анатолієм Михайловичем (далі по тексту - адвокат) та Кияшко Д.Г. (далі по тексту - клієнт), клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги та представництва його інтересів в Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 щодо примусового виконання виконавчого листа № 760/3781/17 від 09.06.2017 року, у Солом`янському районному суді м. Києва у справі щодо оскарження дій державного виконавця про накладення штрафу, згідно постанови від 02.06.2022 року, а також в разі необхідності в судах апеляційної та касаційної інстанціях, а клієнт в свою чергу прийняти надані послуги та належним чином здійснити за них оплату, на умовах і в порядку визначеному даним Договором.

Відповідно до пункту 5.1. договору за правову допомогу, передбачену пунктом 1.1 даного договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч) грн., з яких клієнт сплачує 3 000,00 грн. в момент підписання договору, інші 12 000,00 грн. після виконання договору в позасудовому порядку, або винесення рішення суду на користь клієнта.

Згідно з розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги (детальний опис виконаних робіт) від 06.01.2023 року, загальна вартість правових послуг визначена сторонами договору у 15 000,00 грн.

При цьому, слід зауважити, що представник Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надав жодних заперечень щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.

З урахуванням вищевикладеного, суд, враховуючи договірні умови оплати адвокатських послуг, приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування заявнику витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката Мещанінова Анатолія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Бабенко Ольга Олександрівна, ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Подільського міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Бабенко Ольги Олександрівни від 02.06.2022 року у ВП № НОМЕР_4 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 114 639 грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Заявник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Особа, на дії якої подається скарга: старший державний виконавець Подільського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко Ольга Олександрівна, місце роботи: м. Київ, пр-т Гонгадзе, 5-б.

Заінтересована особа (стягувач): ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Суддя Г.О. Козленко