Провадження 2/127/2877/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Остапенко І.В.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

адвоката відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.09.2017 до позивача звернувся ОСОБА_4 з проханням позичити йому 45 000, 00 доларів США на купівлю транспортних засобів для здійснення ним підприємницької діяльності. Позивач погодився надати позику за умови її повернення до 25.09.2020. Оскільки станом на 25.09.2017 ОСОБА_4 проживав однією сімєю із ОСОБА_1 , остання також була повідомлена про надання ОСОБА_3 позики та надала згоду на отримання її чоловіком. ОСОБА_4 надав позивачу відповідну розписку. Однак, свої зобов`язання згідно договору не виконав, водночас запевнив, що поверне борг до 01.03.2022, показавши наявні транспортні засоби та підтверджуючі документи права власності на них. У зв`язку із цим, 31.08.2021 було узгоджено продовження терміну повернення позики до 01.03.2022. Однак, ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання і до 01.03.2022. ОСОБА_4 повідомив, що у 2020 році розлучився із дружиною, самостійно повертати борг він наміру не має, оскільки ОСОБА_1 претендує у том числі й на майно, яке придбане за позичені кошти. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення на його користь з відповідачів заборгованості за договором позики в сумі 45 000, 00 доларів США.

Ухвалою суду від 26.10.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачам надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Від адвоката відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 12.12.2022 на адресу суду надійшов відзив на позов в порядку і строк встановлені судом ухвалою від 26.10.2022. У своєму відзиві адвокат відповідачки зазначив, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення ОСОБА_4 договору позики в інтересах сім`ї та використання ним отриманих у борг грошових котів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а також, що ОСОБА_1 давала згоду на укладення такого договору. Адвокат відповідачки просив відмовити позивачу в задоволенні його позову.

Від співвідповідача ОСОБА_4 відзив на позов до суду не надійшов. Однак, у клопотанні від 15.12.2022 відповідач заявив про визнання ним позовних вимог.

У зв`язку з наданням адвокатом відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 суду відзиву на позов, ухвалою суду від 15.12.2022 запропоновано учасникам справа надати відповідні заяви по суті справи. Також даним судовим рішенням у задоволенні клопотання адвоката відповідачки від 12.12.2022 про витребування доказів відмовлено.

На адресу суду вищевказані заяви по суті справи не надійшли.

Ухвалою суду від 12.01.2023 задоволено клопотання адвоката відповідачки про витребування доказів.

06.02.2023 на виконання вимог вищевказаного судового рішення від позивача надійшли витребувані документи оригінал розписки від 25.09.2017.

Ухвалою суду від 20.02.2023 у справі призначено судово-технічну експертизу на час проведення якої зупинено провадження у справі.

12.04.2023 провадження у справі поновлено з метою вирішення клопотань експертів, про що судом постановлено відповідну ухвалу.

02.05.2023 ухвалою суду частково задоволено клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та зобов`язано відповідачку ОСОБА_1 надати порівняльні зразки документів до 13.05.2023. Також даним судовим рішенням у задоволенні клопотань адвоката відповідачки від 02.05.2023 про витребування доказів та визнання явки позивача обов`язковою відмовлено.

Ухвалами суду від 01.06.2023 задоволено клопотання адвоката відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про продовження процесуального строку встановленого судом відповідачці для надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, встановивши такий строк до 01.06.2023, та витребувано з відомчого архіву Вінницького обласного центру зайнятості та з Головного управління ДПС у Вінницькій області додаткові матеріали для проведення експертизи.

13.06.2023 та 13.07.2023 на виконання вимог вищевказаного судового рішення надійшли витребуванні документи.

01.08.2023 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на адресу суду надійшло повідомлення про залишення ухвали суду від 20.02.2023 без виконання у зв`язку з не проведенням ОСОБА_1 оплати за експертизу та невиконанням клопотань експертів. Водночас, наслідки ухилення від участі в експертизі були неодноразово роз`яснені судом учасникам справи, зокрема в ухвалах від 20.02.2023 і 02.05.2023.

07.08.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті, про що постановлено відповідну ухвалу.

Ухвалою суду від 23.11.2023 було забезпечено позов ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на рухоме майно.

В судове засідання позивач та/або його адвокат і відповідач ОСОБА_4 не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено.

Адвокат відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 не заперечував щодо проведення судового засідання у відсутність позивача та співвідповідача.

Враховуючи думку адвоката відповідачки та положення ч. 1 і п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність позивача та співвідповідача ОСОБА_4 (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання).

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її адвокат Щавінський К.С. заперечували щодо задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві. Також відповідачка повідомила, що про укладення її колишнім чоловіком ОСОБА_4 25.09.2017 договору позики вона дізналась лише з пред`явленого позову; згоди на укладення цього договору вона не надавала; одержані ОСОБА_4 грошові кошти за цим договором не використовувались в інтересах сім`ї.

Вирішуючи заяву відповідача ОСОБА_4 про визнання ним пред`явлених до нього позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Судом прийнято до уваги, що визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову, за наявності для цього законних підстав, можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

Водночас, у відповідності до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст. 206 цього Кодексу.

Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачем ОСОБА_4 пред`явлених саме до нього позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне.

25.09.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей б/н.

Згідно умов вищевказаного договору відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача у власність грошові кошти в сумі 45 000, 00 доларів США, які зобов`язався повернути до 25.09.2022.

На підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов було складено відповідну розписку. (т. 1 а.с. 94)

Сам факт підписання розписки відповідачем ОСОБА_4 свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 45 000, 00 доларів США.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, що відповідачем ОСОБА_4 грошові кошти не повернуто. (т. 1 а.с. 94)

При цьому, судом звернуто увагу на те, що в розписці прізвище позикодавця вказано « ОСОБА_5 », а не « ОСОБА_6 ». В ході розгляду справи адвокат позивача вказала, що була допущена технічна описка в прізвищі. Судом встановлено, що паспортні дані позикодавця, вказані у розписці від 25.09.2017, відповідають паспортним даним позивача. Крім того, судом враховано визнання і позичальником, і позикодавцем укладення договору позики, заборгованість за яким є предметом спору. Презумпція даного правочину в ході розгляду справи не була спростована. Тому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності даної обставини або добровільності її визнання.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Таким чином судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання відповідачем ОСОБА_4 пред`явлених до нього позовних вимог є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом.

Враховуючи вищевикладене позов в частині вимог до ОСОБА_4 підлягає задоволенню. Водночас, визнання позову одним із відповідачів не звільняє позивача від обов`язку доведення своїх вимог щодо іншого відповідача.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 25.09.2017 в сумі 45 000, 00 доларів США.

Вирішуючи вимоги позивача в частині солідарного стягнення боргу, суд прийшов до наступного висновку.

Договір позики від 25.09.2017 було укладено під час перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області. (т. 1 а.с. 9)

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.12.2020 по справі № 145/610/20, шлюб, укладений 23.02.2002 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 ) було розірвано. Дане судове рішення набрало законної сили 16.01.2021.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Отже, зважаючи на викладене, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя; перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу.

Відповідачка ОСОБА_1 в ході розгляду справи категорично заперечувала про свою обізнаність щодо укладення ОСОБА_4 25.09.2017 договору позики, надання згоди на його укладення, а також те, що і правочин, і одержані за ним грошові кошти, було використано ОСОБА_4 в інтересах сім`ї.

Перебування відповідачів на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Будь-яких належних та допустимих доказів про укладення ОСОБА_4 договору позики від 25.09.2017 в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг грошових коштів за цим договором в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.

Таким чином суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_9 за договором позики від 25.09.2017, задоволенню не підлягають.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 26.10.2022 і в ході підготовчого провадження було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її адвоката Щавінського К.С. в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позовній заяві і адвокатом відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 25.09.2017 в сумі 45 000, 00 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині солідарного стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подання позову в сумі 12 405, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 10.10.2022, а також за подання заяви про забезпечення позову в сумі 537, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 17.11.2022. (т. 1 а.с. 19, т. 2 а.с. 34)

При цьому, судом встановлено переплату судового збору позивачем за подання заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставок судового збору. Так, за подання до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову ставка судового збору становить - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (536, 80 гривень).

Отже, враховуючи вищевикладене, судовий збір сплачено позивачем в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в розмірі переплаченої суми за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Тому, судовий збір в розмірі 0, 20 гривень може бути повернутий позивачу за його клопотанням за ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 цього Закону.

Виходячи з того, що в разі задоволення позовних вимог в повному обсязі судовий збір підлягав би стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного, тому враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості і положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 470, 90 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 6 470, 90 гривень слід залишити за позивачем.

Щодо інших судових витрат, то адвокат позивача до закінчення судових дебатів у справі заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу з поважних причин, а тому просила суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачу п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

До ухвалення рішення у справі відповідачі не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення відповідачам терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат.

Отже, доказів понесення відповідачами по справі інших судових витрат суду не надано.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 23.11.2023 продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України відсутні.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 15, 16, 202-204, 509, 524-526, 530, 533, 610-612, 614, 617, 625-629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65 СК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 43, 44, 76-83, 89, 109, 133, 141, 206, 229, 258, 259, 263-266, 273, 278, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 25.09.2017 в сумі 45 000, 00 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 6 470, 90 гривень.

Судовий збір в сумі 6 470, 90 гривень залишити за ОСОБА_3 .

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 21 грудня 2023 року о 15 год. 30 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).

ОСОБА_3 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 18.12.2023) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою суду від 23.11.2023, зберігають свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання законної сили даним судовим рішенням або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотання учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено 20.12.2023.

Суддя: