Справа № 214/6719/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 грудня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

у відсутність сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3 та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем реєстрації без поважних причин. В обґрунтування вимог зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 11 липня 2008 року, вона являється власником 1/3 частки вказаної квартири. Співвласниками інших часток квартири являються її чоловік ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її син ОСОБА_4 , відповідач у справі, який фактично не проживає у помешканні більше 10 років. Наявність реєстрації відповідача позбавляє її можливості оформити субсидію, тому вона неодноразово просила сина знятись з реєстраційного обліку. 13 жовтня 2019 року сином було оформлено довіреність на її імя у тому числі й стосовно вирішення питання про зняття його з реєстраційного обліку, однак вона не змогла своєчасно звернутися до нотаріуса. Тому просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви, вказавши, що відповідач близько трьох років проживає на території Росії і приїхати в Україну з метою зняття з реєстраційного обліку у помешканні, не має можливості.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Відповідач ОСОБА_3 причини відсутності суд не повідомив, відзиву на позов не подав.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 11 липня 2008 року, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , кожному належить по 1/3 частці житла, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 16, 17 копії свідоцтва, витягу).

У вказаному помешканні, за відомостями Єдиного державного демографічного реєстру від 11.09.2023, зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, за даними акту від 05.09.2023, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 та затвердженого майстром ТОВ «Житлосервіс-КР», не проживає у квартирі АДРЕСА_3 (без зазначення періоду не проживання) (а.с. 21)

Так, зміст позовних вимог зводиться до захисту прав позивача як співвласника спірної житлової квартири від порушень з боку відповідача, який зареєстрований у цій квартирі, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 посилається на те, що її син ОСОБА_3 , який зареєстрований у спірній квартирі, більше 10 років не проживає у квартирі, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Наявна у справі копія довіреності відповідача (а.с.20) датована 13 жовтня 2019 року та зберігала чинність до 30 жовтня 2022 року, у той час як до суду з позовом ОСОБА_2 звернулася майже через рік після закінчення чинності довіреності, а тому вона не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ у справі щодо волевиявлення відповідача на зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі за місцем реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_3 від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18, від 23 листопада 2020 року у справі № 214/368/19 (провадження № 61-1116св20) та подібний висновок у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18).

Ураховуючи викладене, оскільки ОСОБА_3 є законним володільцем частини спірної квартири, підстав для позбавлення його права користування належною йому часткою власності, суд не вбачає.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 317, 319, 391 ЦК України, статтями 60, 61 СК України, статтями. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 20 грудня 2023 р.

Суддя А.В. Ткаченко