ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6758/23 Справа № 215/1169/21 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

сторони

позивач - Акціонерне товариство «Приват Банк»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Зеркін Артур Сергійовична рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2021 року, ухваленого суддею Лиходєдовим А.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 червня 2021 року,

УСТАНОВИВ

У лютому 2021 року позивач Акціонерне товариство «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Уточнивши позовні вимоги у квітні 2021 р., позивач просив стягнути з відповідача 29381,67 грн. заборгованості за кредитним договором №KRH0RK05020582 від 10.08.2005

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до кредитного договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 9360 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Станом на 21.01.2021 р. відповідач має заборгованість 64 005,67 грн., з яких: - 1403,30 заборгованість по комісії за користування кредитом; - 27 922,32 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 34 680,05 грн. пеня. Але законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 29 381,67 грн., яка складається з - 1403,30 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 27 922,32 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 56,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені.

Стягнуто на користь Акціонерного товариства «Приват Банк» з ОСОБА_1 29 381 грн. 67 коп. заборгованості за кредитним договором з яких: - 1403 грн. 30 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 27 922 грн. 32 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 56 грн. 05 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 2270 грн. судового збору, а всього - 31651 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що матеріали справи окрім договору №KRH0RK05020582 від 10.08.2005 містять лише розрахунок заборгованості, який по суті не є первинним документом. Вказує, що в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачеві кредиту, зокрема укладання договору не підтверджує перерахування грошових коштів відповідачу. З позовної заяви неможливо встановити за який період позивачем стягується заборгованість по комісії за користування кредитом, заборгованість по процентам та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а є лише посилання про порушення зобов`язань за кредитним договором станом на 21.01.2021 року. Вказує, що з тексту позову видно, що заборгованість за кредитом складає 0,00 грн. Зазначає, що з розрахунку заборгованості видно, що залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) станом на 11.08.2008 року складає 0,00 грн., а отже нарахування заборгованості по комісії за користування кредитом та заборгованості по відсоткам за користування кредитом з боку позивача було безпідставним. Вказує, що з розрахунку заборгованості видно, що починаючи з 10.06.2018, не тільки залишок поточної заборгованості за тілом кредиту та залишок простроченої заборгованості дорівнює 0,00 грн.

Представник відповідача звертає увагу на те, що заявлені Банком вимоги про стягнення процентів заявлені позивачем поза межами строку дії договору кредиту. Відповідно до умов спірного договору, строк надання кредиту до 09.08.2008 включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 9360,00 грн.

Окрім того, представник відповідача звертає увагу на те, що Банк із позовом звернувся до суду 23.02.2021 року з пропуском, встановленого законом строку позовної давності.

Представник позивача наголошує на тому, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не мав можливості подати заяву про застосування строку позовної давності та просить суд апеляційної інстанції прийняти заяву про застосування строку позовної давності, яка подано разом з апеляційною скаргою.

Представник відповідача вказує на те, що, оскільки строк виконання зобов`язання настав 09.08.2008, то вимоги позивача про стягнення 29 381,67 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких 1403,30 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; -27 922,32 заборгованості за відсотками за користування кредитом та 56,05 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором не підлягають задоволенню з підстав спливу строку позовної давності на підставі статті 257 ЦК України та з припиненням, згідно вимог ст.1050 ЦК України права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти у зв`язку зі спливом визначеного договором строку кредитування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10.08.2005 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №KRH0RK05020582, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в розмірі 9360 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 21.01.2021 р. відповідач має заборгованість 64005,67 грн., з яких: - 1403,30 заборгованість по комісії за користування кредитом; - 27922,32 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 34680,05 грн. пеня. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 29 381,67 грн., яка складається з - 1403,30 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 27 922,32 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 56,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 5-10).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків не виконав у строки, передбачені графіком погашення кредиту, кредит та проценти за його користування не сплатив у повному обсязі, порушивши вимоги кредитного договору та ст.ст. 525, 526, 530, 1054 ЦК України.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користуванняпозиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У позові банк просив стягнути заборгованість станом на 21.01.2021 року, яка складається з 1 403,30 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; - 27 922,32 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; - 56,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що разом складає 29 381,67 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

У п.1.1 Кредитного договору зазначено, що Банк надає Позичальнику строковий кредит в розмірі 9 360 грн. на строк до 09.08. 2008 (а.с.6).

Позивачем заборгованість за процентами в сумі 27 922,32 грн., заборгованість по комісії в сумі 1 403,30 грн. та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 56,05 грн. нарахована станом на 21.01.2021.

З розрахунку заборгованості видно, що станом на 10.08.2008 (строк дії договору закінчився 09.08.2008) заборгованість за процентами по кредиту складала 1 748,65 грн., заборгованість за комісією становила 1261,03 грн. та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором становила 523,48 грн. (а.с.4- зворот).

Також розрахунком заборгованості встановлено, що станом на 11.08.2008 заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту становила 0,00 грн., а прострочена заборгованість за кредитом становила 3 945,28 грн. і така сума виставлена Банком по 20.06.2018, а після цього строку, прострочена заборгованість за кредитом також стала дорівнювати 0,00 грн. (а.с.5).

Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 09 серпня 2008 року, відповідно Банк мав право на стягнення з відповідача простроченої суми заборгованості за кредитом - 3 945,28 грн.; заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 1 748,65 грн.; заборгованості за комісією в сумі 1261,03 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 523,48 грн., що разом складає 3 533,13 грн., відповідно після закінчення строку кредитування у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом та інших складових кредитного договору (пеню та комісію), та Законом було надано право заявити вимогу в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, однак такі вимоги Банком не були заявлені.

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що через неповне з`ясування судом першої інстанції обставини справи, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повного задоволення позову.

В апеляційній скарзі і в окремій заяві, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності з посиланням на те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не мав можливості в суді першої інстанції подати таку заяву.

Перевіривши доводи сторони відповідача про неналежне повідомлення, колегія суддів встановила, що на а.с.34 наявний конверт, який містить супровідний лист від 13.04.2021 про направлення ОСОБА_3 копії ухвали про відкриття провадження у справі і уточнену позовну заяву, який був повернутий суду поштовим відділенням із зазначенням : «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставляння судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_4 про неналежне повідомлення відповідача, з огляду на те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи і не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду стороною, що узгоджується із правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц та від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц.

Таким чином, колегія суддів вважає слушними доводи представника відповідача про те, що через неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, останній був позбавлений можливості подати суду першої інстанції відзив на позов та заяву про застосування позивної давності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що«позовна давність- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповіднодо статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Як зазначалось вище строк дії кредитного договору закінчився 09 серпня 2008 року, відповідно, строк загальної позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом сплинув 10.08.2011 року, а спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки закінчився 10.08.2009 року, позов же подано до суду 23 лютого 2021 року, тобто зі значним пропуском строку, як загальної та і спеціальної позовної давності та оскільки відповідачем в суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про застосування позовної давності, тому наявні підстави для повної відмови у задоволенні позову за нормами ч.4 ст.267 ЦК України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Отже, оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору за подачу позову до суду залишаються за позивачем, а понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 3405 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Зеркін Артур Сергійовична задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити Акціонерному товариству «Приват Банк» в задоволенні позовних вимог звернулося до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Приват Банк» на користьОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3405,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: