КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/7060/23 Головуючий у суді першої інстанції - Яценко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА УНІВЕРСАЛЬНА ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» про захист трудових прав шляхом припинення трудових відносин та стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА УНІВЕРСАЛЬНА ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» (далі по тексту - ТОВ «УУТК») та просила суд: визнати припиненими з 26 травня 2023 року трудові відносини між ТОВ «УУТК» та ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 із займаної посади директора виконавчого ТОВ «УУТК» на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 596 880 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що 02 вересня 2019 року вона почала працювати на посаді директора виконавчого ТОВ «УУТК» та до 24 лютого 2022 року вона сумлінно виконували свої обов`язки, однак відповідач хоч і нараховував, але не виплачував їй заробітну плату, посилаючись на складне фінансове становище.

ОСОБА_1 зазначала, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 26 травня 2023 року їй було нараховано 596 880 грн, дана заборгованість відповідачем не погашена. Зважаючи на невиплату заробітної плати нею прийнято рішення про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Так, 04 травня 2023 року нею направлено на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, за інформацією з сайту «Укрпошта» 11 травня 2023 року відправлення не було вручено під час доставки та 22 травня 2023 року було повернуто за закінченням терміну зберігання.

Відтак, позивач вважає, що на даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору не виконана відповідачем, рішення не ухвалено, наказ про звільнення не видано. А тому право позивача на припинення трудового договору є порушеним, у неї відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки її заява про звільнення за власним бажанням відповідачем не отримана.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року було закрито провадження у даній справі, роз`яснено позивачу право на звернення в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що до позову було долучено роздруківку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що вищим органом управління відповідача є загальні збори учасників, а виконавчим органом є «директор», а не «директор виконавчий».

Єдиним керівником відповідача згідно даних з реєстру є ОСОБА_3 , а посада апелянта «директор виконавчий» не зазначена як така, що відноситься до органів управління товариством, що свідчить про те, що вона, займаючи дану посаду, є звичайним найманим працівником.

Крім того, відповідно до п. 4.1 статуту ТОВ «УУТК» органами товариства є: вищий орган - загальні збори учасників, виконавчий орган - директор.

Згідно п. 4.11 статуту виконавчий орган товариства - директор - здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган у товаристві є одноосібним. До компетенції директора товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Таким чином, ОСОБА_1 , займаючи посаду «директора виконавчого», не є виконавчим органом товариства та не належить до органів його управління. Ні в статуті, ні у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань її посада не зазначена як така, що відноситься до органів управління товариством. Крім того, вона не є учасником, засновником чи бенефіціарним власником товариства.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 могла сама ініціювати скликання загальних зборів учасників товариства для вирішення питання про її звільнення суперечить п. 4.4 статуту відповідача, оскільки такі збори скликаються щорічно протягом шести місяців наступного за звітним року, а також: з ініціативи виконавчого органу товариства; на вимогу учасника або учасників, які на день подання вимоги в сукупності володіють 10 або більше відсотками у статутному капіталі товариства.

Представник апелянта наголошує, що ОСОБА_1 є звичайним найманим працівником, який не має жодного відношення ні до органів управління товариством, ні до корпоративних правовідносин, а тому рішення щодо припинення трудових відносин позивача має прийматися виконавчим органом відповідача - директором, а не загальними зборами учасників. За таких обставин справа про припинення трудових відносин ОСОБА_1 має розглядатися в рамках цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Судові витрати покласти на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

15 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у даній справи, мотивував своє рішення тим, що звернення до суду особи, яка є одноосібним виконавчим органом товариства, для припинення її повноважень, зокрема у випадку, якщо загальні збори учасників не розглядають заяву про звільнення з посади директора, пов`язане з корпоративними відносинами у цьому товаристві. Корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що цей спір слід розглядати за правилами господарського судочинства.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає з огляду на наступне.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

За змістом положень частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини виникли з корпоративних, а не трудових відносин.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «УУТК» та просила суд: визнати припиненими з 26 травня 2023 року трудові відносини між ТОВ «УУТК» та ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 із займаної посади директора виконавчого ТОВ «УУТК» на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 596 880 грн (а.с.1-37).

Крім того, до позовної заяви було додано копію наказу ТОВ «УУТК» №3-К «Про прийняття на роботу» від 02 вересня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_1 з 02 вересня 2019 року було прийнято на роботу на посаду директора виконавчого ТОВ «УУТК» з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а.с.14). Даний наказ про прийняття на роботу виданий виконавчим органом ТОВ - директором ОСОБА_3 в межах повноважень наданих йому п.4.11 - 4.12 Статуту ТОВ та КЗпП України.

Вказане також підтверджується наданою копією трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 (а.с.15-16).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що в розділі відомості про органи управління юридичної особи зазначено: вищий орган управління - це загальну збори учасників, виконавчий орган - директор. Директором - керівником ТОВ «УУТК» є ОСОБА_3 (а.с.26-29).

Також в матеріалах справи міститься Статут ТОВ «УУТК», затверджений протоколом загальних зборів учасників №5/09 від 05 вересня 2022 року, відповідно до положень п.4.1. якого встановлено, що органами товариства є: вищий орган - Загальні збори учасників, виконавчий орган - Директор.

Згідно п.4.4. Статуту до виключної компетенції Загальних зборів учасників товариства належить, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох щ них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.

Також вказаним Статутом ТОВ «УУТК» передбачено права та обов`язки Директора товариства й відповідно до положень п.4.14. статуту встановлено, що повноваження директора можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків.

Відповідно до п. 4.12 Статуту ТОВ «УУТК» до повноважень директора Товариства віднесено : укладення та розірвання договорів, контрактів, угод на будь яких умовах та свій розсуд, але в інтересах Товариства; видача наказів, розпорядження та інших організаційно-розпорядчих документів щодо діяльності Товариства.

Згідно до п. 4.11 даного Статуту до компетенції Директора Товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю Товариства, крім питань віднесених до виключеної компетенції Загальних зборів учасників.

При цьому п. 4.3 Статуту містить перелік виключних питань віднесених до компетенції Загальних зборів учасників. І в даному переліку зазначено, що до виключної компетенції Зборів віднесено лише питання про обрання одноосібного виконавчого органу Товариства - директора.

Нормами ЦК України (статті 99, 145, 147, 159, 161), ГК України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (ст.39) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), зроблено висновок, що: «до юрисдикції господарського суду за пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), зазначено, що: «здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можлива в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і підставою такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Якщо Статутом передбачено підстави звільнення, усунення від виконання своїх повноважень одним з органів управління кооперативом, такі спори мають розглядати в залежності від причини звільнення, зазначеної у відповідному рішенні компетентного (уповноваженого) органу. З урахуванням висновку Конституційного Суду України, наданого у вказаному рішенні у справі №1-2/2010, можна зробити висновок, що посилання компетентного органу у рішенні про звільнення на статтю 99 ЦК України, як на підставу звільнення чи зазначення інших підстав, які передбачені у Статуті, може свідчити про реалізацію органом управління своїх корпоративних прав».

Тобто, у практиці суду касаційної інстанції сформувався сталий підхід до того, що спори про звільнення керівника юридичної особи (її виконавчого органу) на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України внаслідок припинення його повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України є корпоративними та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №758/1861/18).

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що позивачка у справі не була керівником юридичної особи та/або членом її виконавчого органу, а займала посаду директора виконавчого.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року в справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21) зроблено висновок, що: «відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Проте вказане стосується посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень. Щодо інших посадових осіб, то розірвання з ними трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій. При цьому віднесення статутом товариства певної посади до категорії "посадових осіб" не є підставою для визнання її такою, до якої застосовується положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України».

Таким чином, оскільки директором ТОВ «УУТК» є ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , а також враховуючи, що посада ОСОБА_1 не відноситься до посад органів управління, то у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Спір у справі, яка переглядається, не є корпоративним та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Схожі правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі №686/32122/19 (провадження № 61-3420св22).

Суд першої інстанції належно не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку із чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв