Справа № 204/8222/22
Провадження № 2/204/573/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

04 січня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря Корягіної Р.Р.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про поновлення на роботі, в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, зазначивши, що наказом №12 від 09.04.2013 року його було звільнено з посади юриста з 08.04.2013 року згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗУпП «підстави передбачені контрактом», посилаючись при цьому на підпункт 5 пункту 18 контракту від 04.01.2011 року. Тобто, згідно умов трудового контракту, роботодавець мав право звільнити його з посади, якщо буде пред`явлено повідомлення про підозру у вчиненні злочину в рамках кримінально-процесуального кодексу України. Вважав таке звільнення незаконним, оскільки на момент винесення наказу про звільнення, йому не було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, а тільки порушено кримінальне провадження відносно нього.

Просив поновити йому строк звернення з позовною заявою, скасувати наказ №12 від 09.04.2013 року про звільнення та поновлення на роботі на раніше займаній посаді.

Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог та просить суд розглядати справу без її участі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01 січня 2011 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на посаду юриста (за сумісництвом)(наказу №1 від 01.01.2011 року), що підтверджується копією дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.12,18-19).

Згідно доданої копії контракту вбачається, що 04.01.2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт, який є особливою формою строкового трудового договору та за умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду юриста (за сумісництвом). Згідно пункту 3 Контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу юриста яка полягає в підготовці позовів до Європейського суду з Прав Людини, а також інших позовів, скарг та клопотань до різних Судів України, згідно укладених контрактів з клієнтами, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством та угодою сторін. Пунктом 9 Контракту передбачено, що фізична особа зобов`язується: оплачувати працю працівника у розмірі 300 000,00 грн. на місяць. Згідно пункту 21 Контракту, роботодавець може звільнити працівника у день коли роботодавець дізнався про обставини передбачені в пункті 18, без попередження працівника (а.с.7-11).

Згідно з пунктом 18 контракту: «У зв`язку з діяльністю підприємства яке пов`язане з надання юридичних послуг, з метою збереження ділової репутації, престижу та іміджу фірми, роботодавець встановлює наступні додаткові підстави припинення та розірвання контракту, не передбачені чинним законодавством: 1. Розголошення працівником службової та конфіденційної інформації щодо діяльності підприємства, інформації щодо клієнтів, інформації щодо фінансового стану підприємства та інформації щодо укладених контрактів; 2. Взяття працівника на облік до лікаря- фтизіатра; 3. Взяття працівника на облік до лікаря- психіатра, крім випадків коли поведінка працівника не може шкодити самому працівнику та оточуючим громадянам (стрес, після стресовий синдром та інші незначні діагнози); 4. Взяття працівника на облік до лікаря- нарколога; 5. Набуття працівником офіційного статусу підозрюваного або обвинуваченого в рамках кримінально-процесуального кодексу України в рамках будь-якої кримінальної справи незалежно від важкості вчинення злочину та незалежно від вини працівника; 6. Проведення за місцем проживання працівника обшуку, незалежно від процесуального статусу працівника по кримінальній справі та незалежно від речей які були вилученні під час обшуку; 7. Навмисне приховування інформації, зазначеної у підпунктах 2, 3. 4, 5, 6 пункту 18 цього контра; 8. Вчинення інших дій, що паплюжать ділову репутацію, престиж та імідж підприємства.

При розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення провадиться згідно з п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України».

08 квітня 2013 року звільнено із займаної посади згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗУпП «підстави передбачені контрактом» (наказ №12 від 09.04.2013 року), що підтверджується копією дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.13).

Відповідно підпункту 5 пункту 18 Контракту, роботодавець має право розірвати контракт, якщо працівником набуто офіційного статусу підозрюваного або обвинуваченого в рамках кримінально-процесуального кодексу України в рамках будь-якої кримінальної справи незалежно від важкості вчинення злочину та незалежно від вини працівника.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2013 року Костянтинівською міжрайонною прокуратурою, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001006, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, а 27.05.2013 року повідомлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України(а.с.14-15).

Отже, підставою для звільнення позивача стало порушення ним підпункту 5 пункту 18 умов контракту, а саме вручення ОСОБА_1 , повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що є підставою для припинення з ним трудового договору на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Позивач у підтвердження позовних вимог зазначає, що ФОП ОСОБА_2 було прийнято незаконне рішення (наказ № 12 від 09.04.2013) про звільнення із займаної посади згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗУпП «підстави передбачені контрактом», оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення, позивачу не було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, а тільки порушено кримінальне провадження відносно нього.

Отже, суд робить висновок, що передбачена ст. 47 КЗпП України процедура звільнення позивача не була повністю дотримана та відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового законодавства.

Згідно доданої позивачем копії листа від 29.08.2022 року, зазначено, що відповідач 01.09.2022 отримав дублікат трудової книжку та завірену копію наказу №12 від 09.04.2013 року про звільнення, а тому просить поновити строк з дня коли він дізнався про порушення свого права (а.с.17). Але цей лист не може бути належним доказом, оскільки містить печатку ФОП ОСОБА_2 м.Жданівка, Донецька область, ідент.номер НОМЕР_2 , тоді як згідно відповіді на запит суду Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 04.01.23 за №65 ФОП ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ) перереєстрована Костянтинівською районною державною адміністрацією 12.05.20 має зовсім інший РНКОПП(а.с.36), що ставить під сумнів надані позивачем докази.

Щодо строку звернення позивача до суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП). Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом у кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Зважаючи на наведене, суд робить висновок, що початок перебігу строку на оскарження наказу про звільнення починається з дати самого звільнення, тобто з 08.04.2013 року, про що позивачеві було достеменно відомо, оскільки саме з цього часу він припинив трудові відносини з відповідачем та останньому було припинено виплату заробітної плати.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження його звернення на адресу відповідача за період з 09 квітня 2013 року по серпень 2022 рік з приводу з`ясування питань щодо його робочого місця та продовження трудових відносин з відповідачем.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16.10.2018 року (справа №229/1810/18) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі (а.с.37-39).

Згідно даного рішення, вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 02.04.2018 року перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , якого було звільнено наказом підприємства №12 від 24.04.2018 року.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд робить висновок про те, що ОСОБА_1 достеменно знав про дату свого звільнення з 08.04.2013 року, про що також свідчить додана позивачем копія повідомлення про підозру від 27.05.13, а за умовами контракту роботодавець мав право звільнити останнього з посади, якщо йому буде пред`явлено повідомлення про підозру, крім того у 2018 році він був працевлаштований на іншу роботу до ОСОБА_3 (що підтверджується рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16.10.2018), тобто позивач будучі обізнаним про своє звільнення, ще у 2013 році, до суду звертається із вимогою про скасування наказу про звільнення №12 від 09.04.2013 та поновлення на роботі, через дев`ять років, тобто із пропуском розумного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, за таких обставин, суд доходить висновку, що у поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, а тому і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновленні на роботі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 79, 84, 88, 212, 215, 214 ЦПК України, ст.2, 40, 43, 139, 147 КЗпП України, суд -

УХВАЛИВ :

У поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою - відмовити. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про поновлення на роботі відмовити. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 09.01.2023.

Суддя С.В.Чудопалова