Провадження № 2/161/3553/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючої судді Крупінської С.С.

за участі секретаря Федорової В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що їй та її сину відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В квартирі крім неї зареєстровані син ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 , їхні неповнолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_4 від першого шлюбу ОСОБА_7 . Зазначає що відповідачі фактично не проживають у квартирі з 2022 року, будь-яких їхніх особистих речей в квартирі немає. Факт реєстрації відповідачів у квартирі впливає на призначення субсидії та нарахування надмірного розміру комунальних послуг протягом тривалого періоду, відповідачі відмовляються нести витрати по комунальних послуг, в добровільному порядку не бажають знятися з місця реєстрації. У зв`язку з цим просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 29.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача її представника, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши письмові докази по справі суд приходить до наступного висновку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.09.1998 року згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.1998 року № 320-р і зареєстроване у відділі по приватизації житлового фонду під № 320-р/15 (а.с.6).

Отже, відповідач ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , то факт його не проживання у спірній квартирі не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Крім того, у даній квартирі крім співвласників зареєстровані також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджуться витягом з Реєстру Луцької міської територіальної громади від 03.07.2023 року вих.№ 12762 (а.с.7).

Під час проведеної перевірки Луцького РУП ГУ Національної поліції у Волинській області було встановлено з наданих пояснень сусідів, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 з 2022 року по даний час. Дані обставини також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 крім того суду пояснили, що відповідачі виїхали з квартири узв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану. Також зазначили, що вуідповідач ОСОБА_7 не проживає у спірному житлі протягом п`яти років.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми виїхала з місця проживання у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням в країні воєнного стану, що є поважною причиною та підставою про відмову в цій частині позову.

Оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідач ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі протягом 5 років, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення.

Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому, суд приходить до висновку, що судові витрати слід стягнути з ОСОБА_7 в користь держави.

Керуючись ст. 9, 64,156, 162 ЖК України, ст. 317, 321, 355 ЦК України , ст. 10-13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 21.12.2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області С.С.Крупінська