Номер провадження 2/754/3898/23
Справа №754/8386/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 21.12.2023)

19 грудня 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/8386/23

Первісний позов

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович - третя особа 1

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Делікатна Любов Миколаївна - третя особа 2

Вимоги позивача за первісним позовом: визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину

Зустрічний позов:

ОСОБА_2 - позивач

ОСОБА_1 - відповідач

Київський державний нотаріальний архів - третя особа

Вимоги позивача за зустрічним позовом: визнання недійсним договору дарування

Пасько С.А. - адвокат ОСОБА_1

Яцько Р.М. - адвокат ОСОБА_2.

Калітіна О.В. - адвокат третьої особи 1 за первісним позовом

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подано первісний позов у якому посилаючись на порушення свого права власності та закону при видачі спадкового документа позивач за первісним позовом просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 і видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С..

ОСОБА_2 подано зустрічний позов у якому посилаючись на порушення вимог закону при укладенні договору дарування квартири та укладення договору дарування квартири про людське око без наміру створити правові наслідки позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним договір дарування квартири від 28.11.2001 зареєстрований в реєстрі за № 1-2473.

Ухвалою суду від 23.06.2023 у справі № 754/8386/23 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.06.2023 у справі № 754/8386/23 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною вчинення дій по відчуженню квартири та реєстрації мешканців у цій квартирі.

Ухвалою суду від 23.06.2023 у справі № 754/8386/23 витребувано докази.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 18.10.2023 у справі № 754/8386/23 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 18.10.2023 у справі № 754/8386/23 витребувано докази.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 20.11.2023 у справі № 754/8386/23 закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні адвокат Пасько С.А. первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав, а адвокат Яцько Р.М. первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав.

Також адвокатом Пасько С.А. подано заяву про застосування до зустрічного позову строку позовної давності.

Треті особи за первісним і зустрічним позовами у судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Приватні нотаріуси Делікатна Л.М. і ОСОБА_5 надіслали листи з проханням про розгляд справи за їхньої відсутності.

У судовому засіданні адвокати: Пасько С.А. і Яцько Р.М. не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності третіх осіб.

Стороною ОСОБА_2 подано відзив на первісний позов з проханням відмовити в задоволенні первісного позову.

Стороною ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов з проханням відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності третіх осіб.

Вислухавши адвокатів Пасько С.А. і Яцько Р.М., дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 21.08.1997 за життя ОСОБА_6 був власником кв. АДРЕСА_1 .

Згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 31.10.2001 № 185 надано згоду на посвідчення договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , частина якої належить неповнолітньому ОСОБА_1 (позивач за первісним і відповідач за зустрічним позовами) при умові одночасного дарування на ім`я дитини кв. АДРЕСА_1 . Призначено ОСОБА_7 опікуном неповнолітнього на час укладення угод. Дозволено опікуну підписати від імені підопічного договори купівлі-продажу та дарування квартири.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 28.11.2001 ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) кв. АДРЕСА_1 . Підписантом даного договору від імені обдарованого ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була ОСОБА_7 на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 31.10.2001 № 185.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2021 ОСОБА_7 діючи від імені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) продала кв. АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть від 29.03.2021 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про смерть від 30.10.2021 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Приватним нотаріусом Войтовським В.С. (третя особа 1 за первісним позовом) видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 на кв. АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , як онуку померлого.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, приватним нотаріусом Делікатною Л.М. (третя особа 2 за первісним позовом), як державним реєстратором, 10.05.2023 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на кв. АДРЕСА_1 , а 22.05.2023 приватним нотаріусом Делікатною Л.М. (третя особа 2 за первісним позовом), як державним реєстратором, здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (відповідач за первісним і позивач за зустрічним позовами) на кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 41 ЦК УРСР: «Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми

(договори).».

Згідно ст. 47 ЦК УРСР: «Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.».

Згідно ст. 48 ЦК УРСР: «Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.».

Згідно ст. 58 ЦК УРСР: «Недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.».

Згідно ст. 146 КпШС України: «Опікун і піклувальник, їх дружини і близькі родичі не вправі укладати угоди з підопічними, а також не вправі представляти осіб, які перебувають у них під опікою і піклуванням, при укладенні угод або веденні судових справ між підопічним і дружиною опікуна чи піклувальника та їх близькими родичами. Опікун і піклувальник не вправі здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватися від його імені порукою.».

Згідно ст. 227 ЦК УРСР: «Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.».

Згідно ст. 243 ЦК УРСР: «За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.».

Згідно ст. 244 ЦК УРСР: «Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.».

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ, 2. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно ст. 256 ЦК України, 1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, 1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, 1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 2 - ч. 5 ст. 267 ЦК України, 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 1218 ЦК України, 1. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1301 ЦК України, 1. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 46 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-ХІІ, нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-ХІІ, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зустрічному позові сторони ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_2 про договір дарування квартири від 28.11.2021 стало відомо з первісного позову і стороною ОСОБА_1 ці доводи сторони ОСОБА_2 конкретними правовими та беззаперечними доказами не спростовані.

З урахуванням викладеного подана стороною ОСОБА_1 заява про застосування строку позовної давності з проханням відмовити в задоволенні зустрічного позову за пропуском строку позовної давності є недоведеною.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 28.11.2001, зареєстрованого реєстрі за № 1-2473 суд виходить з наступного.

Договір дарування є одностороннім правочином і є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Тому доводи сторони ОСОБА_2 про невідповідність договору дарування квартири від 28.11.2021 вимогам ст. 146 КпШС України та його недійсність з підстав ст. 48 ЦК УРСР є безпідставними.

Доводи сторони ОСОБА_2 про недійсність договору дарування квартири з підстав передбачених ст. 58 ЦК УРСР, оскільки договір дарування був укладений лише для можливості укласти договір купівлі-продажу іншої квартири суд вважає безпідставними, оскільки договір дарування квартири був спрямований саме на набуття дитиною права власності на нерухоме майно взамін права власності цієї дитини на інше нерухоме майно, яке відчужувалось та було відчужене від імені дитини. По суті при укладенні договору дарування квартири намір був спрямований на заміну права власності дитини на нерухоме майно з одного нерухомого майна на інше з метою збереження/захисту, а не позбавлення дитини права власності на нерухоме майно.

Доводи сторони ОСОБА_2 про те, що передачі майна обдарованому не відбулось і спадкодавець за життя користувався подарованою ним квартирою та сплачував житлово-комунальні послуги перевірялись у судовому засіданні і судом встановлено наступне.

Зокрема, згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва № 73452283 від 10.11.2021 ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) за життя в період з 11.07.1989 по 01.11.2021 та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) за життя в період з 11.07.1989 по 12.10.2021 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Наявність права користування кв. АДРЕСА_1 за життя у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не свідчить, що передачі майна обдарованому не відбулось.

Згідно наданої на ухвалу суду про витребування доказів інформації ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» щодо укладення договору про постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_3 , то до 01.01.2019 був відкритий особовий рахунок НОМЕР_1 , а саме: з 16.11.2007 по 30.11.2017 на ОСОБА_6 ; з 01.12.2017 по 01.01.2019 на ОСОБА_7 . Щодо визначення платника послуг з електропостачання у ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» відсутня інформація щодо ПІБ особи, яка здійснювала платежі за спожиту електричну енергію, оскільки кошти надходять реєстром з визначенням тільки особового рахунку. Щодо заборгованості за спожиту електричну енергію то станом на 01.01.2019 заборгованість за адресою: АДРЕСА_3 за спожиту електричну енергію відсутня.

Вищезазначене не дає правових підстав для однозначного висновку, що передачі майна обдарованому не відбулось і що ОСОБА_1 не є платником житлово-комунальних послуг або в нього немає і не було зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 5 і ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, 1. До житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. 1. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 2. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. 3. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. 4. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

У силу ст. 5 і ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII за життя у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як зареєстровані споживачі, зобов`язані були оплачувати житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 .

У первісному позові зазначено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 і доказів у спростування цих доводів суду не надано.

Наявність у ОСОБА_1 оригіналу договору дарування квартири від 28.11.2001 ніким з учасників справи не спростовувалось.

Інших конкретних правових і беззаперечних доказів, які давали суду саме правові підстави для висновку, що передачі майна обдарованому не відбулось суду не надано.

З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги за зустрічним позовом недоведеними.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 суд виходить з наступного.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 видавалось не на підставі оригіналу правовстановлюючого документа на кв. АДРЕСА_1 , а на підставі лише копії свідоцтва про право власності на квартиру від 21.08.1997, яке підтверджувало право власності спадкодавця і лише на підставі копії цього свідоцтва про право власності на квартиру від 21.08.1997 приватний нотаріус Делікатна Л.М. (третя особа 2 за первісним позовом) вносила дані до державного реєстру про право власності спадкодавця після смерті самого спадкодавця, що підтверджується матеріалами спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , копія якої витребувана судом і є в матеріалах справи.

Між тим після укладення договору дарування квартири від 28.11.2001, оригінал якого знаходиться у ОСОБА_1 , що ніким з учасників справи не спростовувалось, оригінал самого свідоцтва про право власності на квартиру від 21.08.1997, як і його копії втратили законну силу на час відкриття спадщини.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 було видано без дотримання законодавства про нотаріат і видане на майно, яке на час смерті спадкодавця і видачі цього свідоцтва не було спадковим.

Наявність свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 та на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 порушує право власності ОСОБА_1 набуте за нотаріально посвідченим договором дарування квартири від 28.11.2001 та позбавляє права здійснити державну реєстрацію свого права власності.

Тому вимоги сторони ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 на підставі ст. 215 ЦК України є обґрунтованими, а обраний спосіб захисту є ефективним.

Враховуючи вищевикладене суд вважає первісний позов обґрунтованим, а зустрічний позов недоведеним.

За таких обставин первісний позов задовольняється, а в задоволенні зустрічного позову відмовляється.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору за первісним позовом визначається з позовної вимоги немайнового характеру та поданої і задоволеної заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити первісний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2023 зареєстроване в реєстрі за № 915 і видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ): 1073,60 грн. - судового збору та 556,80 грн. - судового збору.

Понесені позивачем за зустрічним позовом судові витрати покласти на позивача за зустрічним позовом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: