Справа № 464/4134/22
пр.№ 2/464/373/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2023 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючого - судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Керницької І.В.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_3 09.09.2022 звернулась в суд із позовом, у якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та в порядку її поділу, визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї квартири, а також просить витребувати у ОСОБА_5 1/2 частку №80 на АДРЕСА_2 на її користь. Судові витрати просить покласти на відповідачів в солідарному порядку.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.02.2012 між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання, як подружжя, сторони набули у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Так, 23.05.2014 між відповідачем ОСОБА_4 та Автогаражним кооперативом Галицького району м.Львова №15 (далі АГК №15) укладено Договір №45/3 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру). На виконання вимог п. п. 3.1, 3.5 Договору, відповідач ОСОБА_4 за рахунок спільних сумісних коштів сплатив пайовий внесок у розмірі 603 380 грн, що становить повну вартість квартири. Відповідно до п.2.4 Договору, на підставі Акта приймання-передачі від 15.02.2018 АГК №15 передав у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1 . Разом з тим, позивачка дізналась, що відповідач самовільно, без її згоди, 04.05.2022 уклав зміни до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру), відповідно до яких передав усі права на квартиру своїй матері відповідачці ОСОБА_5 . На підставі вказаних змін, відповідачка ОСОБА_5 зареєструвала за собою право власності на згадану вище квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.08.2022. Таким чином, позивачка вважає порушеним її право власності на квартиру, як спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу. Із покликанням на ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України та ст. 177, 190, 656 ЦК України вказує, що вона спільно із своїм чоловіком ОСОБА_4 набули майнові права на об`єкт інвестування (квартиру) за Договором №45/3 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) від 23.05.2014, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його в експлуатацію трансформувались у право власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , відтак вважає, що за нею слід визнати право власності на 1/2 вказаної квартири, оскільки це майно набуте під час шлюбу та є спільною сумісною власністю. Щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння зазначила таке. Вона не надавала згоди на укладення змін до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) від 04.05.2022, якими відповідач ОСОБА_4 передав усі права та обов`язки на квартиру своїй матері. За своєю цивільно-правовою природою вказані зміни є правочином, а саме договором відступлення права вимоги (цесії), відтак зважаючи на те, що предметом такого були майнові права на об`єкт нерухомості вартістю 603 380 грн, в даному випадку укладення такого потребувало згоди позивачки, як дружини відповідача ОСОБА_4 , у відповідності до норм ст. 65 СК України. Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права позивачки, остання враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою, у випадку коли право власності на майно зареєстроване за іншою особою, належним способом захисту порушеного права позивача буде пред`явлення віндикаційного позову, а саме вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказаний спосіб захисту, на думку Верховного Суду, охоплює вимоги про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності, пред`явлення яких у такому разі не вимагається. Із покликанням на ст. 388 ЦК України, позивачка вказує, що відповідачка ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 на підставі безоплатного договору, а також беручи до уваги те, що 1/2 частки квартири вибула з володіння позивачки поза її волею, ця частка підлягає витребуванню від відповідачки на користь позивачки.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 09.09.2022 вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 .

Ухвалою від 22.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

Від представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Струсінської М.Р. 17.10.2022 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову, з огляду на те, що позов є безпідставний та необґрунтований. Зокрема, вказала, що 23.05.2014, тобто у період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, між ОСОБА_4 та АГК №15 було укладено Договір №45/3 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) та згідно акта приймання-передачі від 15.02.2018, АГК №15 передало ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , однак відповідач ОСОБА_4 не зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру. Сам факт укладення відповідачем ОСОБА_4 договору пайової участі в період перебування в шлюбі, не є підставою вважати дане майно спільною сумісною власністю подружжя, оскільки квартира придбана за кошти батьків останнього та в їх інтересах, тобто не може бути віднесена до спільного майна подружжя сторін у справі та не підлягає поділу. Покликаючись на ст. 60 СК України, вказує, що істотною обставиною у даній справі є встановлення факту джерела набуття коштів, за які була придбана спірна квартира. Так, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_4 , він звільнений з останнього місця роботи 18.07.2007, з цього часу ніде не працював. Щодо позивачки ОСОБА_3 , то у період з 2013 року по 2016 рік вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, тобто інших доходів, окрім соціальної допомоги на утримання дитини, вона не отримувала. Окрім цього, після одруження позивачка ОСОБА_3 не працювала взагалі. Тобто, жодних доходів у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на придбання квартири у 2014 році не було. Вони перебували на утриманні батьків ОСОБА_4 , так, як його батько зареєстрований як фізична особа-підприємець, а матір з 1993 року перебувала за кордоном, де офіційно отримувала заробітну плату. Саме за їх кошти і в їх інтересах була придбана спірна квартира.

Від представника відповідачки ОСОБА_5 адвоката Струсінської М.Р. 17.10.2022 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову, з огляду на те, що позов є безпідставний та необґрунтований. Зокрема, вказала, що твердження позивачки про те, що квартира набута за спільні кошти подружжя є абсурдним, оскільки, у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вони перебували повністю на утриманні батьків відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . З 2003 року ОСОБА_5 офіційно працевлаштована в Італії, про що свідчить отримання податкового номера та щорічні податкові декларації, а її чоловік ОСОБА_6 з 25.09.2000 зареєстрований як фізична особа-підприємець. У 2014 році вона разом із чоловіком за власні кошти та в своїх інтересах вирішили придбати квартиру, однак, беручи до уваги те, що більшість часу ОСОБА_5 перебувала за кордоном, договір №45/3 пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) був оформлений на їхнього сина ОСОБА_4 . Однак, в подальшому, відповідно до змін та доповнень до Договору №45/3 від 23.05.2014, АГК №15 та ОСОБА_4 уклали такі зміни до вказаного договору щодо передачі усіх прав та обов`язків по такому в повному обсязі ОСОБА_5 . Таким чином, ОСОБА_5 була передана у власність квартира АДРЕСА_1 . Щодо вимоги позивачки про витребування майна зазначає, що така вимога є безпідставною та суперечить ст. 388 ЦК України, оскільки ні позивачка, ні відповідач ОСОБА_4 ніколи не були власниками вказаної квартири і вона не вибувала з їх законного володіння.

Від представника позивачки адвоката Сибаля О.Б. 02.11.2022 надійшла відповідь на відзиви відповідачів, у яких останній заперечив щодо доводів відповідачів про те, що кошти за купівлю майнових прав на квартиру не були спільною сумісною власністю подружжя, а нібито надавалися виключно батьками ОСОБА_4 , оскільки такі доводи не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами. Так, долучені до відзиву копії свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_6 , картки про присвоєння податкового номера та іноземних податкових декларацій ОСОБА_5 жодним чином не підтверджують фактичного надання ними коштів на купівлю квартири. Відсутні будь-які докази того, що саме ті кошти, які були зароблені матір`ю відповідача ОСОБА_4 , були передані в рахунок придбання майнових прав на квартиру. Більше того, відповідно до довідки АГК №15 від 07.09.2016, саме відповідач ОСОБА_4 , а не його мати чи батько, особисто сплатив пайовий внесок за квартиру у розмірі 603 380 грн, що становило повну її вартість. Вказав, що майнові права на спірну квартиру були придбані за спільні кошти позивачки та відповідача ОСОБА_4 , як подружжя, які на той час складалися, зокрема із: коштів, отриманих сторонами в якості подарунків від гостей на весіллі; особистих заощаджень позивачки, які остання набула ще до шлюбу; коштів, які надавала мати позивачки для підтримки молодої сім`ї; соціальної допомоги на дитину, яку позивачка отримувала, здійснюючи догляд за малолітнім сином; доходів, які отримував відповідач ОСОБА_4 , працюючи неофіційно у свого батька на ринку «Шувар», та інших коштів, які становили спільний сімейний бюджет. Тому твердження відповідачів про те, що квартира нібито була придбана виключно за кошти батьків колишнього чоловіка позивачки є абсолютно голослівним та спрямованим на те, щоб уникнути поділу спільно нажитого майна. Щодо змін до доповнень до Договору №45/3 від 23.05.2014, вказав, що згідно з такими змінами, відповідачка ОСОБА_5 виступила поручителем відповідача ОСОБА_4 за вказаним договором. Відповідно до п.2 вказаних змін та доповнень, поручитель має право здійснювати оплату за квартиру АДРЕСА_4 , як самостійно за «Сторону 1», так і надати для цього «Стороні 1» свої власні кошти, щоб «Сторона 1» здійснила оплату за квартиру. Разом з тим, у справі відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_5 самостійно оплачувала за вказану квартиру чи передавала кошти для оплати вартості квартири своєму сину ОСОБА_4 . Окрім цього, згідно з п.3 вказаних змін та доповнень, «Сторона 3» ( ОСОБА_5 ) може набувати прав та обов`язків за вказаним договором лише у разі сплати «Стороною 3» обов`язків «Сторони 1» по Договору №45/3 від 23.05.2014 повної вартості квартири, однак кошти були сплачені особисто відповідачем ОСОБА_4 , відтак у ОСОБА_5 не виникло і не могло виникнути будь-яких майнових прав на квартиру. Також вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором лише у разі порушення боржником зобов`язання, однак відповідач ОСОБА_4 сплатив повну вартість майнових прав на квартиру у встановлений строк, тому у його матері ОСОБА_5 , як поручителя, не виникло обов`язку вносити свої власні кошти. Окрім цього, зазначив, що наведені зміни і доповнення до Договору №45/3 від 23.05.2014 були підписані відповідачем ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_5 без згоди та відома позивачки ОСОБА_3 , у порушення вимог ч. 4 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, відтак такий правочин є фіктивним. Щодо презумпції спільної сумісної власності подружжя вказав, що з огляду на норми ст. 60 СК України, спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки така набута ними в період перебування у шлюбі. Вказана квартира не відноситься до майна, що є приватною власністю дружини, чоловіка у відповідності до ст. 57 СК України, оскільки не набута в порядку спадкування чи за договором дарування, відтак тягар доказування у даній справі покладається саме на відповідачів, які, зокрема зобов`язані довести, що кошти, які відповідач ОСОБА_4 вніс в рахунок оплати майнових прав за квартиру, були його особистою приватною власністю. Окрім цього, навіть якщо б відповідачкою ОСОБА_5 дійсно передавались кошти сину ОСОБА_4 на купівлю квартири, такі кошти не були б його особистою приватною власністю, оскільки отримання під час шлюбу майна за договором поруки, не надає йому статусу особистої приватної власності одного з подружжя. Тому на такі кошти поширювався б режим спільної сумісної власності подружжя, а їх внесення в рахунок оплати майнових прав на квартиру, жодним чином не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя. Також представник позивачки надав додаткові обґрунтування щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, покликаючись на ст. 177 ЦК України та правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах. Зокрема вказав, що обраний спосіб захисту порушених прав позивачки підлягає захисту саме в такий спосіб, оскільки відповідач ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивачки та відповідача ОСОБА_4 , на підставі безоплатного договору, а тому 1/2 частки цієї квартири вибула з володіння позивачки поза її волею. Окрім цього, звернув увагу на те, що відповідачка ОСОБА_5 , будучи матір`ю відповідача ОСОБА_4 , достовірно знала, що син одружений і для відчуження майнових прав на квартиру потрібна згода його дружини (позивачки), що свідчить про недобросовісність відповідача ОСОБА_5 , як набувача майна. Враховуючи наведене вище, повністю підтримав позовні вимоги позивачки та просив такі задовольнити.

Від представника відповідачів адвоката Дацько М.В. 20.12.2022 надійшли додаткові заперечення на позов ОСОБА_3 . У вказаних запереченнях представник відповідачів вказала, що сам по собі факт набуття майна в шлюбі не є безумовною підставою віднесення такого до спільної сумісної власності подружжя. Так, позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 одружились у 2012 році, на той час вони не працювали, проживали у орендованій квартирі. Подарункові кошти на весілля в сумі приблизно 1 500 доларів США поступово витрачали на дрібні побутові потреби. У 2013 році у подружжя народився син, позивачка ОСОБА_3 займалась доглядом дитини, не працювала, отримувала допомогу на дитину до досягнення трьох річного віку, які витрачались на дитину. Відповідач ОСОБА_4 мав нерегулярний дохід, працюючи на ринку «Шувар», а з 2017 року допомагав відповідачці ОСОБА_5 робити ремонт у квартирі на АДРЕСА_2 та займався її документальними питаннями. Позивачка висловила бажання розірвати шлюб з чоловіком у січні 2022 року, а з квітня 2022 року припинила проживати у цій квартирі, здійснити реєстрацію свого місця проживання у даній квартирі не бажала. Відповідачка ОСОБА_5 з 1999 року працює в Італії, у 2003 році отримала право постійного проживання, працювала офіційно, сплачувала податки, всього за період з 2008 по 2016 рік її чистий дохід становив 75 958,36 Євро. Її чоловік ОСОБА_6 з 2000 року є фізичною особою-підприємцем, його задекларований дохід за період з 2010 року по 2018 рік становив 5 945 250 грн. Таким чином відповідачі доводять джерело походження коштів на придбання квартири. Також зазначає, що позивачка та відповідач ОСОБА_4 одружились у 2012 році, а у 2014 році вже нібито назбирали першу суму пайового внеску в розмірі 483 000 грн, однак на цей час припадає тимчасова непрацездатність позивачки у зв`язку з вагітністю та пологами та підробітки відповідача ОСОБА_4 , а кредитів, позичок, іпотек подружжя не брало. Відповідачка ОСОБА_5 свої кошти не позичала, не дарувала сину та невістці. Вона доручила займатись питанням квартири саме сину, а не чоловіку, оскільки чоловік має хронічне захворювання. Вказує, що відповідачка ОСОБА_5 регулярно кілька разів на рік приїжджала в Україну, при оплаті коштів за квартиру також була в Україні. Також представник відповідачів наводить свої доводи з приводу майнових прав на квартиру, які є відмінними від права власності. Зокрема, зазначає, що визнання права власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття в експлуатацію, відтак оскільки у 2014 році квартира збудована ще не була, а з квітня 2022 року позивачка проживала окремо від чоловіка, тому за нею не можу бути визнано право власності на 1/2 частки такої квартири. Для того, щоб вважати квартиру спільною власністю подружжя, потрібно довести: членство в кооперативі, здійснення державної реєстрації права власності на члена кооперативу, перебування у шлюбних відносинах та джерело коштів подружжя, а правова позиція позивачки базується на припущеннях про джерело походження коштів та презумпцію спільності власності, відтак не є достатніми, допустимими та документальними доказами для підтвердження вимог позовної заяви.

Від представника позивачки адвоката Сибаля О.Б. 23.01.2023 надійшли додаткові письмові пояснення щодо обґрунтування позовних вимог. Додатково представник зазначив, що відсутність у позивачки самостійного доходу на час придбання майнових прав на квартиру не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки така була зумовлена неможливістю працювати з огляду на необхідність догляду за спільною дитиною, батьком якої є відповідач ОСОБА_4 . Окрім цього, представник надав обґрунтування вимог в частині приналежності майнових прав на квартиру (та надалі квартири) до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, із покликанням на норми ст. 177 ЦПК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 та постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №520/1740/15-ц.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Дацько М.В. 07.02.2023 подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою підготовчого засідання від 10.03.2023 зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру повернуто позивачці та роз`яснено право на звернення до суду із такою позовною заявою в загальному порядку.

Окрім цього, ухвалою підготовчого засідання від 10.03.2023 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 .

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення, у яких останній вказав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з таких підстав. Він перебуває із ОСОБА_5 з 1980 року. У липні 2022 року його дружина ОСОБА_5 , як член кооперативу-забудовника АГК №15 Галицького району, здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , вступивши в члени кооперативу-забудовника 23.05.2014, а 26.05.2014 було прийнято рішення на загальних зборах про її членство в кооперативі, так як перший пайовий внесок у сумі 483 000 грн було внесено. В подальшому, за спільні з ним кошти, він із ОСОБА_5 , як подружжя, здійснювали паєнакопичування для отримання паю у вигляді спірної квартири. Його дружина ОСОБА_5 з 1999 року працювала в Італії, за період з 2008 року по 2017 рік її дохід становив 77 867,79 Євро. Окрім цього, вказав, що він з 2000 року є фізичною особою-підприємцем, його задекларований дохід за період з 2010 року по 2018 рік становив 5 945 250 грн. Оскільки дружина постійно перебувала в Італії, а він є важкохворим, документальними питаннями щодо оплати за квартиру та виконання різних доручень, пов`язаних з оформленням квартири, було вирішено уповноважити їхнього сина ОСОБА_4 , який вніс кошти за оплату квартири : 23.05.2014 483 000 грн, 24.07.2014 41 000 грн та 29.07.2014 79 380 грн. Разом з тим, ці кошти не були йому подаровані чи надані у позику під розписку, тому не можна такі вважати спільним майном подружжя. Припущення позивачки щодо набуття даних коштів, як спільного майна подружжя, не є об`єктивним та юридичним фактом, а лише суб`єктивним ставленням до ситуації, коли колишня дружина претендує на майно. Також вказав, що сам по собі факт укладення договору майнових прав в період шлюбу не є безумовною підставою віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 10.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У зв`язку із оскарженням відповідачкою ОСОБА_5 ухвали суду від 10.03.2023 про повернення її зустрічної позовної заяви, на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 14.03.2023 про відкриття апеляційного провадження, 22.03.2023 скеровано матеріали даної справи до Львівського апеляційного суду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 10.03.2023 залишено без змін.

20.06.2023 матеріали цивільної справи №464/4134/22 повернулись до Сихівського районного суду м.Львова.

Ухвалою суду від 19.07.2023 у задоволенні клопотання представника відповідачів та третьої особи адвоката Дацько М.М. про зупинення провадження у справі відмовлено.

Представник позивачки адвокат Сибаль О.Б. у судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, а також відповіді на відзив та інших поданих ним заяв по суті. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка також є представником третьої особи ОСОБА_6 , - адвокат Дацько М.В. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзивах на позов ОСОБА_3 , додаткових поясненнях по суті спору та письмових поясненнях третьої особи.

Відповідач ОСОБА_4 , який був допитаний в судовому засіданні 02.11.2023 в якості свідка, надав показання, згідно яких він перебував у шлюбі 5 років перед купівлею спірної квартири. На той час у них, як подружжя, коштів на купівлю квартири не було, їх утримували батьки. Мати ОСОБА_5 попросила його займатись питаннями щодо купівлі квартири АДРЕСА_1 , оскільки постійно працювала за кордоном, а батько не мав часу цим займатись, так як є приватним підприємцем і має проблеми із здоров`ям. Кошти на квартиру йому були передані матір`ю через подруг з Італії в сумі 25 000 Євро, а в подальшому мати ОСОБА_5 ще взяла кредит на суму 6 000 Євро. Кошти за квартиру він вносив особисто, мати була присутня при здійсненні першого внеску за таку. Після завершення будівництва спірної квартири та проведення в такій ремонту, батьки впустили його із сім`єю пожити у квартирі, оскільки свого житла вони не мали, а до цього проживали у орендованій квартирі. Окрім цього, вказав, що коштів у нього з дружиною ОСОБА_3 на той час не було, у нього були підробітки, яких вистачало для сім`ї, а дружина ОСОБА_3 не працювала, так як перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною. Таким чином, ствердив, що кошти, за які було придбано квартиру АДРЕСА_1 , повністю належали його батькам та відповідно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачка ОСОБА_4 , яка була допитана в судовому засіданні 02.11.2023 в якості свідка, зазначила, що у 1999 році вона поїхала на роботу в Італію, оскільки в Україні були важкі часи. Її син ОСОБА_4 одружився із позивачкою ОСОБА_3 у 2012 році, після одруження вона разом із чоловіком ОСОБА_6 їм матеріально допомагали, оскільки син ніде не працював, а інколи підробляв, допомагаючи батькові, періодично їздив у Польщу. Проживала молода сім`я у орендованій квартирі. Коли вони вирішили купити квартиру, для першого внеску за таку, вона передала близько 30 000 Євро та в подальшому ще 6 000 Євро взяла у кредит, а також решту позичала у подруг. Її подруги передавали кошти синові ОСОБА_4 . Вважає, що кошти, за які було придбану квартиру АДРЕСА_1 , повністю належали їй та її чоловіку ОСОБА_6 , відповідно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів, ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання відповідачів, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до такого висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.2012 (т.1 а.с.11).

Сторонами не оспорюється те, що подружні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 припинені у квітні 2022 року, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31.10.2022 шлюб між ними розірвано.

Згідно із Договором №45/3 від 23.05.2014, укладеним між пайовиком ОСОБА_4 та забудовником АГК №15, а саме п.1.1 такого, предметом договору є спільна пайова участь (купівля майнових прав на квартиру) сторін в будівництві багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з наступною передачею пайовику його частки паю (майнових прав на квартиру): квартири АДРЕСА_5 , кількість кімнат 2, загальна проектна площа 70,4 кв.м, поверх 6, секція 3, примітка стадія готовності 75 %. Розмір пайових внесків і порядок його внесення передбачено розділом 3 Договору. Згідно із п.2.2 Договору пай (майнові права на квартиру), за цим Договором переходять до пайовика у момент видачі Забудовником пайовику Довідки про оплату 100% вартості майнових прав. Довідка підписується Забудовником не пізніше 7 (семи) робочих днів з дати здійснення пайовиком оплати 100% вартості паю (майнових прав на квартиру). Пунктом 2.4. Договору передбачено, що передача паю (майнових прав на квартиру) пайовику у власність здійснюється шляхом підписання Сторонами Акту приймання-передачі паю (майнових прав на квартиру) у власність пайовику, за умови виконання пайовиком всіх зобов`язань по даному договору (т.1 а.с.12-14).

Згідно із довідкою №130 від 07.09.2016, виданою головою правління АГК №15 Микичаком І.П. та головним бухгалтером Волошин О.І., АГК №15 підтверджує, що гр. ОСОБА_4 згідно Договору №45/3 від 23.05.2014 сплатив пайовий внесок у розмірі 603 380 грн, що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_6 (т.1 а.с.15).

Актом приймання-передачі від 15.02.2018, Голова правління АГК №15 ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 70,4 кв.м (т.1 а.с. 16).

Між «пайовиком» ОСОБА_4 , «забудовником» АГК №15 та «пайовиком 2» ОСОБА_5 04.05.2022 укладено Зміни до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлю майнових прав на квартиру), згідно з якими замість Сторони по Договору «Пайовик» фізична особа ОСОБА_4 , Стороною по Договору виступає «Пайовик 2» фізична особа ОСОБА_5 . Пунктом 2 вказаних Змін передбачено, що ОСОБА_4 передає усі свої права та обов`язки по Договору 45/3 від 23.05.2014 в повному обсязі ОСОБА_5 , а згідно із п.3 таких Змін, забудовник зараховує в повному обсязі грошові кошти в розмірі 603 380 грн, які сплачені ОСОБА_4 , як оплату за 70,4 кв.м за двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , здійснену по вищевказаному Договору, за ОСОБА_5 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №308509050 від 30.08.2022, на підставі договору пайової участі (договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру), серія та номер: 45/3, виданий 23.05.2014, видавник: Автогаражний кооператив №15 Галицького району м.Львова/ ОСОБА_4 ; зміни до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлі-продажу майнових прав на квартиру), серія та номер: б/н, виданий 04.05.2022, видавник: Автогаражний кооператив №15 Галицького району м.Львова/ ОСОБА_4 / ОСОБА_5 та акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.05.2022, зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (т.1 а.с.18).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи доводи позивачки ОСОБА_3 щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю із колишнім чоловіком ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують, що кошти, які були сплачені за квартиру (майнові права на таку), повністю належали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Разом з тим, відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження наведеного, зокрема, надано докази, які свідчать про доходи відповідачки ОСОБА_5 у період з 2008 року по 2016 рік (т.1 а.с. 117-135), а також про доходи третьої особи ОСОБА_6 , як фізичної особи-підприємця за період з 01.01.2010 по 31.12.2018 (т.1 а.с. 136), однак такі докази не підтверджують те, що сплачені відповідачем ОСОБА_4 кошти за спірну квартиру (майнові права на таку) були ним отримані від батька чи матері.

Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є відповідачами у даній справі, надані в судовому засіданні, суд оцінює критично, оскільки такі об`єктивно суперечать матеріалам справи та вочевидь свідчать про упередженість та зацікавленість щодо розгляду даної справи.

Окрім цього, виходячи з принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя, доводи відповідачів про те, що позивачка ОСОБА_3 не мала у період пайових внесків за квартиру доходів, а доходи її чоловіка ОСОБА_4 були не суттєвими, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують презумпції спільної сумісної власності сторін на сплачені ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 603 380 грн, що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Договору №45/3 від 23.05.2014.

Враховуючи наведене вище, оскільки презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу, відповідачами не спростовано, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 у період перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_3 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до Договору №45/3 від 23.05.2014, відтак такі майнові права належали останнім на праві спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, квартиру АДРЕСА_1 слід визнати спільною сумісною власністю позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 .

Стаття 190 ЦК України визначає майном, як особливим об`єктом, окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (стаття 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (стаття 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 СК України).

Згідно із ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Як зазначено вище, між ОСОБА_4 , АГК №15 та ОСОБА_5 04.05.2022 укладено Зміни до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлю майнових прав на квартиру), згідно з якими замість Сторони по Договору ОСОБА_4 , Стороною по Договору виступає ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_4 передав усі свої права та обов`язки по Договору 45/3 від 23.05.2014 в повному обсязі ОСОБА_5 . Окрім цього, забудовник зарахував в повному обсязі грошові кошти в розмірі 603 380 грн, які сплачені ОСОБА_4 , як оплату за 70,4 кв.м за двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , здійснену по вищевказаному Договору, за ОСОБА_5 .

Всупереч нормі ч. 3 ст. 65 СК України, матеріали справи не містять доказів письмової згоди позивачки ОСОБА_3 на укладення цих змін та доповнень до договору, яка з очевидністю стосується цінного майна.

На підставі наведених вище Змін, право власності на зазначену вище квартиру було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_5 матір`ю ОСОБА_4 .

Разом з тим, відповідно до п.2.4 Договору №45/3 від 23.05.2014 передбачено, що передача паю (майнових прав на квартиру) пайовику у власність здійснюється шляхом підписання Сторонами Акту приймання-передачі паю (майнових прав на квартиру) у власність пайовику, за умови виконання пайовиком всіх зобов`язань по даному договору. Таким чином, оскільки згідно із актом приймання-передачі від 15.02.2018, АГК №15 передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , відтак дії сторін щодо внесення змін 04.05.2022 до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлю майнових прав на квартиру), після виконання п.2.4 такого, суперечать його умовам.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється учасниками справи, сімейні відносини між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були припинені у квітні 2022 року, а Зміни до Договору №45/3 від 23.05.2014 пайової участі (купівлю майнових прав на квартиру) були укладені 04.05.2022, тобто вже після припинення між ними подружніх відносин, що свідчить про недобросовісність дій сторін такого правочину.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст.388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі вибуття його поза волею власника.

Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, що свідчить про вірно обраний позивачкою ОСОБА_3 спосіб захисту порушеного права.

Вказане також узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, зокрема висловленою у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 903/844/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №263/16124/17.

Аналізуючи наведені норми, а також досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на підставі внесених змін до Договору №45/3 від 23.05.2014, що дає підстави для висновку, що 1/2 частки вибула із володіння позивачки ОСОБА_3 поза її волею, а відповідачка ОСОБА_5 набула таку безвідплатно у свого сина ОСОБА_4 , відтак така частка підлягає витребуванню на користь позивачки ОСОБА_3 .

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки обраний нею спосіб захисту порушеного права ґрунтується на вимогах закону та є ефективним.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із врахуванням вищенаведеного, оскільки позов підлягає задоволенню, із відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід стягнути на користь позивачки ОСОБА_3 судовий збір, сплачений нею при поданні даного позову до суду, а саме по 3 502 грн 91 коп з кожного з відповідачів.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 09.09.2022, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили у відповідності до ст. 158 ЦПК України.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265 ЦПК України,

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та в порядку її поділу, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки цієї квартири.

Витребувати у ОСОБА_5 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений при поданні позову, в сумі 3 502 грн 91 коп.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений при поданні позову, в сумі 3 502 грн 91 коп.

Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.12.2023.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивачка: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_10 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_10 .

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_10 .

Суддя Дмитро ТЕСЛЮК