Справа № 2о-80/07 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/4483/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м.Львів

Справа № 2о-80/07

Провадження № 22ц/811/4483/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду, ухвалене у м. Львові 13 квітня 2007 року у складі судді Свірідової В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , з участю заінтересованої особи: Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про встановлення факту володіння, -

встановив:

21 березня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цією заявою.

В обґрунтування заяви посилався на те, що Виконавчим комітетом Шевченківської ради народних депутатів винесено рішення №340 від 14 липня 1987 року про передачу йому (заявнику) в оренду нежитлового підвального приміщення №10 площею 20,5 кв.м у будинку АДРЕСА_1 для використання під фотолабораторію. Зазначав, що між ним та ЖЕКом був укладений договір оренди, а 20 грудня 1993 року укладений договір оренди з Фондом комунального майна. Він використовував вказане приміщення за цільовим призначенням, умов договору не порушував, орендну плату сплачував вчасно. Вказував, що ЖЕК-404 своїх зобов`язань по договору не виконував, жодної допомоги не надавав. Всі ремонтні роботи у підвальному приміщенні він проводив за власні кошти, неодноразово викачував каналізаційні стоки, якими заливало це приміщення, замінив труби. Про затрачені кошти ставив до відома ЖЕК, керівництво якого посилалося на брак коштів. Вкладаючи кошти в ремонт та на експлуатаційні видатки, протягом 20-ти років вважав, що повністю сплатив вартість приміщення. Із цією заявою до суду звернувся, оскільки не має жодних підтверджуючих документів про належність йому підвалу на праві приватної власності немає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2007 року заяву задоволено. Встановлено факт володіння ОСОБА_1 на праві приватної власності нежитловим приміщенням загальною площею 20,5 кв.м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , та позначене у поверховому плані літерою «10-1». Зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію належного заявнику на праві приватної власності нерухомого майна.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що згідно рішення Виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів №192 від 14 квітня 1987 року будинок АДРЕСА_1 в цілому був переданий у комунальну власність, що підтверджує факт існування права комунальної власності територіально громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлове приміщення загальною площею 20,5 кв.м. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Також вказує, що дане приміщення було об`єктом оренди, згідно договору №3056 від 20 грудня 1993 року, укладеного між Фондом комунального майна м.Львова та ОСОБА_1 на термін до 31 грудня 1996 року. Зазначає, що Львівською міською радою не приймалося жодних рішень про передачу приміщення, які є предметом спору, у власність позивачу. Просить рішення скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів № 340 від 14 липня 1987 року ОСОБА_1 передано в оренду нежитлове підвальне приміщення № 10 на АДРЕСА_1 площею 20,5 кв.м для використання під фотолабораторію.

Між заявником та Фондом комунального майна 20 грудня 1993 року оформлено договір оренди цього приміщення.

20 лютого 1998 року повторно оформлено договір оренди між ДКП ЖЕК-404 та ОСОБА_1 . Відповідно до цього договору ЖЕК зобов`язався проводити поточний ремонт покрівлі, внутрішньобудинкових мереж і місць загального користування, а ОСОБА_1 - щомісячно сплачувати витрати, пов`язані з експлуатацією вказаного приміщення.

Відповідно до листа Управління ресурсів Лвівської міської ради від 31 грудня 2002 року заявника повідомлено, що договір оренди вказаного приміщення розірвано.

ОСОБА_1 проводилась оплата по договору оренди, що стверджується квитанціями, долученими до матеріалів справи.

Заявник посилається на те, що приміщення було у непридатному для використання стані, він за власні кошти проводив його ремонт приміщення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що заявник спірним приміщенням користується тривалий час (понад 20 років), затрачає значні кошти на його утримання та приведення у відповідний стан, на нього ніхто не претендує, у зв`язку з чим набув право власності на це приміщення.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

У зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Встановлено, заявник звернувся до суду із заявою з участю зацікавленої особи - Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, тобто в порядку окремого провадження.

Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений законом спосіб.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 цього Кодексу визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Львівська міська рада посилається на те, що нею не приймалось жодних рішень про передачу приміщення, які є предметом спору, у власність позивачу.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно із ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Цим Законом передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності.

У статті 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з зазначеною нормою, продавцем за договором може виступати особа, що є власником товару. Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення виникло на підставі оскаржуваного рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення.

Оскаржуване рішення суду суперечить нормам процесуального права, оскільки встановлення такого факту в судовому порядку не передбачено ні ст.256 ЦПК України, чинною на день ухвалення оскаржуваного рішення, яка за змістом аналогічна ст.315 ЦПК України, у чинній тепер редакції.

Частиною першою статті 234 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають ; значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч.2 зазначеної норми суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне і значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку, був передбачений у частинах першій та другій ст. 256 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення в даній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку могли бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 256 ЦПК України у зазначеній редакції).

Аналогічні за змістом є ст. 293 і ст. 315 ЦПК України у чинній редакції.

Кожна з перелічених категорій справ має певні особливості, але в них є і загальні риси. Всі вони належать до справ окремого провадження і відрізняються від позовних справ і справ наказного провадження. Особливостями справ даного виду провадження є: а) у порядку окремого провадження може вирішуватися тільки спір про факт, про стан, але не спір про право; б) у порядку окремого провадження може розглядатися також справа про створення умов здійснення особою її особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (зміни у переліку справ, які розглядаються у порядку окремого провадження, потягнули за собою розширення предмету судового розгляду в цьому провадженні); в) справи порушуються заявою, а тому якщо немає позовної заяви, то немає і позову; г) немає сторін, тому що не вирішується спір про право, а є заявники, заінтересовані особи; г) коло заявників зазвичай чітко визначає закон; д) немає інститутів і категорій, властивих позовному провадженню (співучасті, відмови від позову, визнання позову, мирової угоди, третіх осіб тощо); є) розглядаються за загальними правилами ЦПК України, але з доповненнями і винятками, обумовленими особливостями цих справ.

Таким чином, окреме провадження - це вид провадження у суді першої інстанції, де розглядається визначене законом коло справ, загальною рисою якого є відсутність у них спору про право.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із наступними змінами, роз`яснив, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.6 ст. 235 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Аналогічною за змістом є ч.6 ст. 294 ЦПК України у чинній редакції.

Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України (в чинній редакції), суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

З урахуванням встановленого, належить зробити висновок, що у даному випадку вбачається наявність спору про право, а саме: спору між ОСОБА_1 та Львівською міською радою.

ОСОБА_1 в обраний спосіб намагався фактично визнати за собою право власності на спірне нерухоме майно, яке було надане йому в оренду та яке належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.

Тому, факт, який просить встановити заявник, не може бути встановлений судом в порядку окремого провадження.

Зазначене не позбавляє заявника звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження.

Відповідно до п.6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно з положеннями ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З огляду на наведене, належить зробити висновок, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України, у зв`язку з наявністю спору про право.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат передбачений у ст. 141 ЦПК України.

З ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь Львівської міської ради судовий збір в розмірі 470 грн., сплачений при поданні апеляційної скарги.

Керуючись: ст. 141, п.4 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381, 384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівської міської радизадовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 квітня 2007 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , з участю заінтересованої особи: Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про встановлення факту володіння,залишити без розгляду.

Стягнути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) судовий збір в розмірі 470 (чотириста сімдесят) грн.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 , що він має право подати позов на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 4 грудня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Ю.Р.Мікуш________________ Р.В. Савуляк