справа № 631/1280/16-ц
провадження № 2/631/6/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
06 грудня 2023 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т. М.
за участі секретаря судового засідання Тиндик С. М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі,

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року, ухваленого у справі з єдиним унікальним № 631/437/15-ц, належить 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а також 1/3 частина земельної ділянки за зазначеної адресою. Власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, а також земельної ділянки є відповідач по справі ОСОБА_2 . Як вказав позивач, з часу набуття ним права власності на вказане майно, він позбавлений можливості користуватись ним, оскільки відповідач не дає можливості потрапити до будинку та не бажає у позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу майна в натурі, що зумовило останнього звернутись з позовом до суду.
Відповідач у справі, ОСОБА_2 , своїм процесуальним правом надати відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не скористалась. Ніяких клопотань, заяв по суті позовних вимог та доказів в обгартування своєї позицію на адресу суду відповідачем подано не було.
22 серпня 2016 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у складі судді Марюхна Л. А. постановлено ухвалу, якою відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 29 серпня 2016 року під головуванням судді Марюхна Л. А., цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі призначено до розгляду.
Згідно розпорядження керівника апарату суду від 21 серпня 2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від цієї ж дати, справу передано до розгляду судді Мащенко С. В.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року справу з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц (провадження № 2/631/113/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, прийнято до провадження суддею Мащенко С. В.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року задоволено клопотання позивача та по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі призначено судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
06 липня 2018 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у складі судді Мащенко С. В. постановлено ухвалу, якою відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі.
Строк відрядження судді Мащенко С. В. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа № 631/1280/16-ц по суті не розглянута.
Згідно розпорядження керівника апарату суду від 25 вересня 2018 року за № 1235 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т. М.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до якого Цивільний процесуальної кодекс України викладено у новій редакції.
Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні Положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року цивільну справу з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц (провадження № 2/631/68/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 квітня 2019 року за клопотанням позивача та його представника по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, призначено судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 грудня 2019 року продовжено розгляд цивільної справи з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц (провадження № 2/631/43/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 липня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та направлено до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса цивільну справу з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, для проведення судової будівельно технічної експертизи, призначеної ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 квітня 2019 року, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2021 року поновлено розгляд цивільної справи з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц (провадження № 2/631/13/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі та надано час ОСОБА_2 для надання відзиву на уточнені позовні вимоги.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі до судового розгляду.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 грудня 2023 року визначено про заочний розгляд справи з єдиним унікальним № 631/1280/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі, судом не вживалось.
Позивач, ОСОБА_1 Позивач, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Мякоти Т. М.
Представник позивача адвокат Мякота Тетяна Миколаївна у судове засіданні також не з`явилась, разом із тим, скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача 06 грудня 2023 року направила на електронну адресу суду заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП-2377/23-вх, в якій зазначила, що сторона позивача підтримує уточнені позовні вимоги у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просила суд розгляд справи провести за її відсутності та за відсутності позивача з урахуванням того, що сторонами надані усі докази у справі. Крім того, представник позивача повідомила, що вони не заперечують проти ухвалення рішення в заочному порядку.
Крім того, у судові засідання, у тому числі призначеного на 06 грудня 2023 року, ОСОБА_2 викликалась шляхом розміщення судових оголошень на офіційному вебсайті судової влади України.
Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, відзив на позовну заяву, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не подала, ніяких клопотань, заяв по суті справи, а також доказів, що стосуються предмету спору, на адресу суду не направляла.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
В даному випадку відповідач вважається такою, що належним чином повідомлена про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення УДППЗ «УКРПОШТА».
Окрім цього, частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Також відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явилась у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.
Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення тощо.
У ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.
Предметом спору у даній справі є право користування житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний спірний житловий будинок на праві власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого 21 вересня 2015 року у справі з єдиним унікальним № 631/437/15-ц.
Зі змісту вказаного рішення суду судом встановлено, що «…в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був побудований будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 березня 2010 року, видане Нововодолазькою селищною радою, зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 березня 2010 року. В технічному паспорті, виготовленому КП Нововодолазьке АІБ станом на 15 квітня 2015 року, зазначені житловий будинок літера «А-1», загальною площею 145,0 квадратних метрів, житловою площею 39,1 квадратних метрів, підвал літера «а», рік забудови 2005, тамбур літера «а1», навіс літера «Б», колодязь літера «К» рік забудови 2005, вигрібна яма літера «Я», хвіртка літера «N», ворота літера «N1», огорожа літера «N2», розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року залишено без змін (а. с. 7 8, т. 1).
Отже, житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належить співвласникам на праві спільної часткової власності із розміром часток: 1/3 частина ОСОБА_1 , 2/3 частини ОСОБА_2 .
За даними, відображеними у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , що є предметом спору, виготовленому 18 березня 2016 року Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» станом на 18 березня 2016 року, до складу спірного житлового будинку входять: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 145,00 кв.м, житловою площею 39,10 кв.м., побудований у 2007 році, з підвалом літ. «а», тамбуром літ. «а1», навісом літ. «Б», колодязь літ. «К», яма вигрібна літ. «Я», та побудованими у 2008 році: хвіртка літ. «N», ворота літ. «N1», огорожа літ. «N2». При цьому до приміщень житлового будинку літ. «А1» входять: гараж, загальною площею 22,2 кв.м., кладова, загальною площею 12,9 кв.м., кладова загальною площею 17,9 кв.м., тамбур, загальною площею 7,2 кв.м., кухня, загальною площею 16,8 кв.м., коридор, загальною площею 5,5 кв.м., кухня, загальною площею 8,4 кв.м., житлова кімната, загальною площею 11,3 кв.м., житлова кімната, загальною площею 19,5 кв.м., житлова кімната, площею 8,3 кв.м., санвузол, загальною площею 5,5 кв.м., коридор, загальною площею 9,5 кв.м. (а. с. 14 17, т. 1).
Як убачається з матеріалів справи, 14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з заявою-претензією про поділ майна, що є у спільній частковій власності на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року у справі № 631/437/15-ц, з пропозицією укласти договір про виділ майна у натурі та можливістю розглянути наявні пропозиції з цього питання (а. с. 12, т. 1). Дана заява-претензія надіслана на адресу відповідача, отримана нею та залишилась без відповіді (а. с. 13, 14, т. 1).
При вирішенні даного спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Цивільного кодексу України.
Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи.
За змістом статтей 15 і 16 наведеного кодифікованого закону України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.
Розв`язуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Основного Закону України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.
Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права, однією із складових національної правової системи є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод разом із Протоколами до неї, де у статті 1 Першого проколу закріплені основоположні принципи захисту права власності.
Вказана норма міжнародної Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
На рівні національного законодавства основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визначення й захисту усіх форм власності, закріплені у Конституції України, яка закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1 статті 316, стаття 328, частини 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
Також, положення частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України обумовлюють, що зміст права власності включає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
За змістом частини 1 статті 321 наведеного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Отже, як норма статті 41 Конституції України, так і частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України закріплюють непорушність права власності та передбачають заборону на протиправне позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні.
Відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
При цьому майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 Цивільного кодексу України).
Частина 1 статті 183 Цивільного кодексу України визначає, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.
Також статтею 380, а також частиною 1 статті 381 Цивільного кодексу України регламентовано, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. ОСОБА_5 є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
Отже, право власності, зокрема на нерухомість та на землю, належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу
Відповідно до приписів частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями статті 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина 1 статті 355 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини 1 статті 356 Цивільного кодифікованого закону України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Отже, спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує множинність суб`єктів права та єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Крім того, у частинах 1 та 2 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади.
У частині 4 статті 120 Земельного кодексу України передбачено: при переході права власності на будівлю декільком особам, право власності на земельну ділянку визначається пропорційно частинам осіб у вартості будівлі, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівлі або споруди.
Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі, і тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їх угодою залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, суд у випадках, коли житловий будинок було поділено в натурі, бере відповідно до статті 88 Земельного кодексу України до уваги цю угоду при вирішенні спорів між ними. Якщо до вирішення судом спору земельна ділянка перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якої має позивач, слід виходити з розміру його частки у будинку на час виникнення спільної часткової власності. Якщо при вирішенні спору суд встановить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.
У разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами до них у відповідних частках переходить право користування земельною ділянкою, якою користувався попередній власник (частина 2 статті 130 Земельного кодексу України).
Виходячи з положень частини 1 статті 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Натомість, з огляду на приписи частини 4 вказаної вище статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Земельні ділянки співвласників житлового будинку перебувають у спільній сумісній власності (пункт «в» частини 2 статті 89 Земельного кодексу України).
Згідно з частинами 1 3 статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Отже, як випливає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.
Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.
Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Як вказано в правовій позиції висловленої в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини 3 статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини 1 й 3 статті 364 Цивільного кодексу України).
У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 520/1305/16, та від 17 квітня 2019 року у справі № 545/3753/16-ц, зазначено, що відповідно до статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 Цивільного кодексу України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Системний аналіз правових норм статей 183, 358 та 364 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 17 квітня 2019 року у справі №545/3753/16-ц й від 26 травня 2021 року у справі №495/7160/15, а також у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 635/6213/15.
Також Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2023 року, прийнятої у справі № 501/2148/17 зробив висновок, «відповідно до статті 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється».
… суд зазначив, що, скільки спір вирішений у судовому порядку з урахуванням висновку експерта про технічну можливість перепланування і переобладнання спірного будинку, то відмова органу місцевого самоврядування у наданні згоди на такі роботи не має істотного значення для правильного вирішення спору. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погоджується із такими висновками судів попередній інстанцій, оскільки завданням суду при розгляді такої категорії справ є встановлення можливості поділу об`єкта нерухомості, що перебуває в спільній частковій власності, який буде відповідати вимогам, що передбачені будівельними нормами та правилами, коли кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. З цією метою призначається судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судом розглядається найбільш оптимальний варіант поділу нерухомого об`єкта в натурі відповідно до розміру ідеальних часток у спільній частковій власності. Отримання дозволів на перепланування об`єкта нерухомості здійснюється власниками, якщо техніко-юридичними нормами встановлена вимога щодо отримання дозвільних документів у разі втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування чи в інших випадках, передбачених будівельними нормами та правилами. Наявність чи відсутність станом на час ухвалення судом відповідного рішення таких дозволів чи погоджень, необхідних для фактичного виконання робіт з поділу спірного майна, не має значення для суду, який ухвалює рішення про поділ незалежно від того, чи є у сторін у справі проєктна документація з поділу, чи затверджена вона, чи отримано ними документи на право виконання відповідних будівельних робіт, а також незалежно від того, чи вимагається за законом в конкретному випадку розробка такої проєктної документації та отримання дозвільної документації.
Як визначено у частинах 1, 2 та 5 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частинах 1 статті 13 Цивільного кодексу України, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Також, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).
Крім того, як вже зазначалось, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункту 3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд.
Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором.
В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).
Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.
Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
При цьому доказами, як визначено приписами статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, з урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність реального поділу житлового будинку з господарськими будівлями, зобов`язавши сторони здійснити відповідні перепланування та переобладнання.
При цьому, при вирішенні спору щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності сторін, необхідно виходити з розміру часток кожного зі співвласників нерухомого майна, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо між сторонами немає погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою, порядок користування встановлюється з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності припиняється, тому при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику, що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто становити окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 наведеного Кодексу.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається «Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Із матеріалів справи убачається, що на вирішення експерта не ставилося питання щодо технічної можливості виділу частки в окремий об`єкт нерухомості та не досліджувалося питання можливості присвоєння поштової адреси таким об`єктам.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 1, частина 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.
Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 та 2 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
Також як визначено у частині 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У частинах 6 та 7 статті 139 наведеного кодифікованого закону України передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Так, у даній справі за клопотанням сторони позивача було призначено судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса.
Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
Також як вже зазначалось, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23 - рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Положеннями статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України).
З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Разом із тим, з наданих суду позивачем документів вбачається, що спочатку представником позивача була ОСОБА_6 , проте даних про те, що вказана особа має відповідно свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності матеріали справи не міститься, як й не містять даних про прийняття останньої участі у судових засідань (як свідчать журнали та протоколи судових засідань, ОСОБА_6 не приймала участь у жодному судовому засіданні) чи складанні процесуальних документів (усі процесуальні документи такі, як позовна заява, клопотання по суті справи тощо підписані особисто позивачем). Тому мовити про те, що ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу вказаного фахівця у загальному розмірі 6200 гривень 00 копійок (квитанції до прибуткових касових ордерів № 53 від 25 грудня 2016 року та № 39 від 19 липня 2017 року) передумов не має.
Як убачається з наявних матеріалів справи, починаючи з 2019 року представником позивача є ОСОБА_7 , яка відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21 березня 2017 року Радою адвокатів Полтавської області є адвокатом і діє на підставі договорів про надання правничої (правової) допомоги № 125/2018 від 30 грудня 2018 року та № 6/21 від 27 січня 2021 року, укладених між адвокатом та ОСОБА_1 , а також відповідно до ордерів про надання правової допомоги серії ПТ № 063565 від 07 лютого 2019 року та серії ПТ № 188543 від 27 січня 2021 року.
У пункті 4 договорів про надання правничої (правової) допомоги № 125/2018 від 30 грудня 2018 року та № 6/21 від 27 січня 2021 року сторони узгодили, що за надані послуги замовник виплачує виконавцеві плату в розмірі вартості фактично наданих послуг відповідно до розрахунку вартості послуг, який є невід`ємною частиною договору.
Відповідно розрахунку вартості юридичних послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги № 125/2018 від 30 грудня 2018 року розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між сторонами за договором відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та становить:
консультація з правових питань щодо способів захисту порушеного права, вартість 1 години послуги 800 гривень 00 копійок;
підготовка матеріалів, позовної заяви та додатків до позовної заяви для звернення до суду за захистом порушеного права, апеляційної скарги, касаційної скарги, вартість 1 години послуги 800 гривень 00 копійок;
підготовка розрахунків до позовної заяви, інших процесуальних документів по справі (клопотання, запити, уточнення позовних вимог, заперечень), вартість 1 години послуги 800 гривень 00 копійок;
участь у судовому засіданні при розгляді справи судами першої, апеляційної інстанції, вартість 1 години участі 900 гривень 00 копійок.
З акту № 1 приймання передачі наданих послуг від 30 грудня 2020 року за договором про надання правничої (правової) допомоги № 125/18 від 30 грудня 2018 року, убачається, що протягом з 30 грудня 2018 року по 30 грудня 2020 року адвокатом Мякотою Т. М. підготовлене клопотання до Нововодолазького районного суду Харківської області про долучення додаткових матеріалів на 11 аркушах та погодження проведення експертизи від 11 липня 2018 року (прийнято судом 12 липня 2019 року), вартість послуги 1000 гривень 00 копійок; підготовка матеріалів, витребувані судом для проведення судової експертизи та подані суду (заява від 25 вересня 2019 року), вартість послуги 800 гривень 00 копійок. Направлення звернень до Нововодолазької селищної ради Харківської області та Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про забезпечення присутності при проведенні виїзду експерта 28 листопада 2019 року, вартість послуги 800 гривень 00 копійок. Підготовка клопотання до Нововодолазького районного суду Харківської області про повторне направлення матеріалів цивільної справи для проведення судової будівельно-технічної експертизи, вартість послуги 3000 гривень 00 копійок. Всього вартість наданих послуг відповідно до пункту 4.1 договору про надання правничої (правової) допомоги за період з 30 грудня 2018 року по 30 грудня 2020 року становить 5600 гривень 00 копійок.
Відповідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 25/2020 від 30 грудня 2020 року адвокат Мякота Тетяна Миколаївна прийняла від ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 125/18 від 30 грудня 2018 року та акту № 1 від 30 грудня 2020 року кошти у розмірі 5600 гривень 00 копійок.
Відповідно розрахунку вартості юридичних послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги № 6/21 від 27 січня 2021 року розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між сторонами за договором відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України та становить:
консультація з правових питань щодо способів захисту порушеного права, вартість 1 години послуги 1000 гривень 00 копійок;
підготовка матеріалів, позовної заяви, уточненої позовної заяви, апеляційної скарги, касаційної скарги, вартість 1 години послуги 2000 гривень 00 копійок;
підготовка інших процесуальних документів по справі (клопотання, запити, додаткові пояснення, заперечення, відповіді), ознайомлення з матеріалами справи, вартість 1 години послуги 1500 гривень 00 копійок;
участь у судовому засіданні при розгляді справи судами першої, апеляційної інстанції, вартість 1 години участі 1200 гривень 00 копійок.
З акту № 1 приймання передачі наданих послуг від 10 вересня 2021 року за договором про надання правничої (правової) допомоги № 6/21 від 27 січня 2021 року, убачається, що протягом з 27 січня 2021 року по 10 вересня 2021 року адвокатом Мякотою Т. М. підготовлене клопотання до Нововодолазького районного суду Харківської області про надання згоди на виконання варіанту розподілу домоволодіння за даними документів, що знаходяться в матеріалах справи, вартість послуги 2000 гривень 00 копійок; ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 631/1280/16-ц у зв`язку із надходженням висновку за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, вартість послуги 1500 гривень 00 копійок; підготовлена уточнена позовна заява, вартість послуги 6000 гривень 00 копійок. Всього вартість наданих послуг відповідно до пункту 4.1 договору за період з 27 січня 2021 року по 10 вересня 2021 року становить 9500 гривень 00 копійок.
Відповідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 12/2021 від 10 вересня 2021 року адвокат Мякота Тетяна Миколаївна прийняла від ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 6/21 від 27 січня 2021 року та акту № 1 від 10 вересня 2021 року кошти у розмірі 9500 гривень 00 копійок.
З цього приводу слід зазначити, що правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється частинами 2 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентовано, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту статтей 10 13 Цивільного процесуального кодексу України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 Цивільного процесуального кодексу України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та від 12 травня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Також у постанові від 19 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі з єдиним унікальним № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Крім того, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що розмір витрат на правничу (правову) допомогу адвоката, який бере участь у справі, визначений договорами про надання правничої (правової) допомоги № 125/2018 від 30 грудня 2018 року та № 6/21 від 27 січня 2021 року, розрахунками вартості юридичних послуг та актами № 1 приймання передачі наданих послуг від 30 грудня 2020 року та 10 вересня 2021 року, не в повній мірі відповідають обсягу наданих нею послуг і виконаних робіт, та не є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 1 5, 7, 10 13, 15, 17 - 19, частиною 1 статті 58, статтями 60, 64, 76 81, 83, 89, 128 131, 133, 137, 139, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, 280 283, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування та виділ частки майна в натурі задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за наданим варіантом розподілу домоволодіння у розмірі 2821 (дві тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 45 копійок.
Покласти на ОСОБА_1 проведення наступних переобладнань: влаштувати сходи з ганкам зі сторони кімнати «1-4» з прорізом дверним, перенести міжкімнатну стіну в бік кімнати «1-5» на 1 метр з закладенням дверного прорізу.
Покласти на ОСОБА_2 проведення наступних переобладнань: перенести дверний проріз на 1 метр, перенести стіну кладової «ІІ» в бік гаражу «І» на 1,2 метра з закладенням прорізу дверного.
Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 устаткувати кожну квартиру самостійними системами опалення, електроосвітлення, газопостачання та водопостачання.
Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поділ горища житлового будинку «А-1» проводити по лінії розподілу житлового будинку без поділяючої перегородки. Кожний співвласник має улаштувати собі окремий лаз на горище.
виділити ОСОБА_1 на 1/3 частини, земельну ділянку площею 499,33 кв.м., як показано на схемі зеленим кольором (додаток 3);
виділити ОСОБА_2 на 2/3 частини, земельну ділянку площею 998,66 кв.м., як показано на схемі синім кольором (додаток 3).
Границя між земельними ділянками проходить у такий спосіб: від крапки А відрізок довжиною 16 метрів, поворот праворуч відрізок довжиною 2,5 м., поворот ліворуч відрізок довжиною 2 м., поворот праворуч відрізок довжиною 7,5 м., поворот ліворуч відрізок довжиною 21 м., поворот праворуч відрізок довжиною 10 м.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений та підписаний з урахуванням приписів частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України 15 грудня 2023 року.

Суддя: Т. М. Трояновська