Справа № 463/7164/21 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С. І.
Провадження № 22-ц/811/1709/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Назар Х.Б.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 23 червня 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Окрім нього в квартирі зареєстровані відповідачі, хоча фактично в ній не проживають і з 2019 року проживають за адресою АДРЕСА_2 . Наявність реєстрації відповідачів створює перешкоди у можливості вільно користуватись та розпоряджатись майном. Тому, просить в судовому порядку визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він є власником квартири за адресою - АДРЕСА_1 . Згідно актів виданих ЛКП "Господар" у вказаній квартирі відповідачі не проживають, однак не знялися з реєстраційного обліку. З 2019 року відповідачі добровільно залишили квартиру та наразі проживають в іншому житлі, що за адресою АДРЕСА_2 . Згідно акту виданого ЛКП "Господар" від 18.08.2021 у квартирі за адресою - АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Відтак довготривала відсутність відповідачів та неповнолітнього без поважних причин свідчить про їх втрату права користування житловим приміщенням.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору міни від 30.03.1998, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_10 передала у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в рівних частках кожному квартиру АДРЕСА_3 . На підставі цього договору ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 видано відповідні реєстраційні посвідчення (а.с.65).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 31.01.2022 позивач і відповідачі числяться зареєстрованими в квартирі. ОСОБА_5 є неповнолітнім ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_3 досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком колишнього її члена сім`ї.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є співвласником спірної квартири.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що правових підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цією квартирою немає.

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є дружиною відповідача ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_5 діти ОСОБА_4 .

Встановлено, що ОСОБА_5 , в інтересах якого діє відповідач ОСОБА_4 , був неповнолітнім на момент розгляду справи судом.

У висновку Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування зазначила про те, що визнання неповнолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є неприпустимим, оскільки це приведе до порушення житлових прав і охоронюваних законом інтересів дитини.

Також встановлено, що з 25.05.2021 відповідач ОСОБА_3 призваний на військову службу, чого сторони не оспорюють, у зв`язку з чим відсутній за місцем своєї реєстрації.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність відповідачів у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому підстави для визнання їх таким, що втратили право користування відсутні.

Ураховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю ним обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 15.12.2023

Головуючий

Судді