ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/234/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В., по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 є споживачем послуг з централізованого опалення, які надаються підприємством за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок несплати за надані послуги за період з 01 серпня 2013 року по 30 червня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 91759,42 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 91759,42 грн, та відповідно до статті 625 ЦК України три проценти річних у сумі 1865,26 грн та інфляційні витрати у сумі 4428,29 грн, а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

05 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила позов КП «ХТМ» залишити без задоволення та застосувати до вимог позивача позовну давність.

В обґрунтування відзиву зазначала, що між нею та КП «ХТМ» не було укладено договору про надання послуг з теплопостачання та наразі це не є можливим, оскільки вона вже не є власником квартири АДРЕСА_2 .

Зазначала щодо неналежної якості наданих послуг та відсутності опалення тривалий час, про що з 2006 року неодноразово повідомлялось шляхом звернення зі скаргами мешканцями під`їзду, в якому з находилась ї квартира.

У 2007-2008 року зверталась до КП «ХТМ» з вимогою про відключення квартири від «теплопостачання у зв`язку з неналежністю якістю послуг.

В березні 2016 року мешканці будинку надіслали колективну скаргу балансоутримувачу КП Жилкомсервіс - дільниця №4 щодо відсутності теплопостачання в квартирах ,оскільки саме до нього були переадресовані претензії КП «ХТМ». 05 липня 2016 року комісією ,до складу якої входив і представник КП «ХТМ» було обстежено технічний стан систем опалення та визнано численні скарги мешканців обґрунтованими, а теплопостачання - незадовільним, про що був складений відповідний акт.

З 2016 року у будинку АДРЕСА_3 вчасно не розпочинався опалювальний сезон, що підтверджується наявністю розритів теплотрас у дворі в листопаді, грудні, січні ,лютому - тижнями і навіть місяцями латалися діряві труби.

Також зазначала щодо необґрунтованості розрахунків та невідповідності їх фактичним обставинам.

Суми, що нараховані за надання послуг є занадто значними та не відповідають її фінансовому забезпеченню. Вона є пенсіонером та у разі сплати вказаних послуг відповідача рівень її забезпечення у місця є 2,4 рази меншим ніж прожитковий мінімум.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 10 серпня 2018 року по 26 квітня 2021 року у розмірі 46 954,04 грн,3% річних у розмірі 1865,26 грн, інфляційні витрати у розмірі 4428,29 грн. та 1205,35 грн судового збору.

У іншій частині позов КП «ХТМ» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про залишення позову КП «ХТМ» без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним та обґрунтованим внаслідок неправильного встановлення обставин по справі, неналежної оцінки доказів.

В обґрунтування скарги зазначає, що між нею на позивачем не існує договірних відносин щодо послуг теплопостачання, пропозицій щодо укладання такого договору вона не отримувала.

3 2008 року централізоване теплопостачання в квартирі АДРЕСА_2 відсутнє, що було встановлено рішення Дзержинського суду міста Харкова від 25 січня 2018 року по справі №638/21154/14-ц, про позивачем безпідставно нараховується оплата за послуги.

Нарахування штрафних санкцій за період з 12 березня 2020 року по 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, ОСОБА_2 є споживачем послуг, що надаються КП «ХТМ», проте ним не виконано обов`язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання, а тому з нього на користь КП «ХТМ» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати, 3% річних в межах строку позовної давності. Зважаючи, що відповідачем не дотримано визначеної чинним законодавством процедури відключення від мереж центрального опалення, відключення є самовільним, то підстави для звільнення ОСОБА_2 від оплати за послуги теплопостачання відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Матеріали справи свідчать, що з 1997 року по 27 квітня 2021 року квартира АДРЕСА_2 перебувала у власності ОСОБА_2 .

Будинок АДРЕСА_3 оснащений єдиною централізованою системою опалення та вказані послуги надаються КП «ХТМ».

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Отже, обов`язок сплачувати за надані послуги у даному випадку ґрунтується на їх споживанні відповідачем, що відповідає нормі п. 4 ч. 1 ст. 11 ЦК України.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, він не був позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мереж теплопостачання, а також звернення до позивача з відповідною претензією, однак відповідних документів з цього приводу до суду відповідачем не було надано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення у будинку АДРЕСА_3 суд першої інстанції правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості в межах строку позовної давності та заявлених позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 що неотримання нею послуг з теплопостачання, що на її думку, свідчить про відсутність підстав для сплати вартості цих послуг, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Надані відповідачкою світлини та відеозапис свідчить про проведення робіт за вказаною адресою, але не містить належних і достовірних даних про відсутність опалення у ОСОБА_2 у певний час, а тому він не є належним і допустимим доказом.

Також, судовим рішенням у справі № 638/21154/14-ц, на яке посилається ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої доводи про відсутність опалення у квартирі, встановлено, що маючи намір відключити квартиру АДРЕСА_2 від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, влаштувати індивідуальну (автономну) систему теплопостачання, ОСОБА_2 не зверталася із заявою до постійно діючої міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання виконавчого комітету Харківської міської ради. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що дане відключення проведено власником самостійно без будь-яких на це дозвільних документів, тому самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, які не спростовуються доводами скарги, що не відповідають вищевказаним нормам матеріального права щодо належного порядку вирішення цього питання. Суду не надано доказів, що з цього приводу позтивачем були порушені права відповідачки.

Щодо доводів відповідачки про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року то суд виходить з такого.

Пунктом 4 частини 3 Розділу Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) № 530-ІХ від 17.03.2020 визначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норма статті 625 ЦК передбачає нарахування процентів із застосуванням індексу інфляції, що має компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а нарахування 3 % річних від простроченої суми є платою за користування грошовими коштами, а не штрафною санкцією у розумінні положень статті 549 ЦК України.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що наявність заборони на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені)за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, яка містить у пункті 4 частини третьої Розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19)№ 530-ІХвід 17.03.2020 - не поширюється на вимоги кредитора, які ґрунтуються на нормі статті 625 ЦК України та не є неустойкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідач не надав до суду належних, допустимих та достатніх у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Висновки суду належним чином обґрунтовані, відповідають матеріалами справи та відповідачем в суді першої та апеляційної інстанції належним чином не спростовані.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не доведені та висновків суду не спростували, то суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 09 січня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.