Номер провадження 2/243/1878/2023
Номер справи 243/7069/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

«20» грудня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача адвокат ВЕНЕРСЬКИЙ Олександр Сергійович, до Акціонерного товариства «Сенс Банк», Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», за участю третіх осіб: Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватного виконавця Виконавчого округу Донецької області ЛІТВИНЕНКА Олексія Вікторовича, про звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до АТ «Сенс Банк», АТ КБ «Приватбанк», за участю третіх осіб: Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватного виконавця Виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В., про звільнення майна з-під арешту мотивуючи свої вимоги тим, що позивач був боржником у виконавчих провадженнях №49391421, №49391529, №49391673 від 20.11.2015, №59593079 від 19.07.2019, №60712373 від 25.11.2019, №62694663 від 31.07.2020, стягувачами за якими були ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ КБ «Приватбанк». Відповідно, провадженнями було встановлено арешт на нерухоме майно позивача.

У відкритих відомостях АСВП всі вищезазначені виконавчі провадження були завершені та станом на сьогодні відсутні відкриті виконавчі провадження, по яким позивач є боржником. Виконавчі документи були повернуті стягувачам, протягом встановленого законом строку стягувач не пред`явив повторно виконавчі документи для виконання, тому на цей час відсутні підстави для подальшого перебування майна позивача під арештом.

НБУ відкликав банківську ліцензію та виключив АТ «Укрсоцбанк» з Державного реєстру банків. Вказане рішення пов`язане з реорганізацією АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», який з 15.10.2019 став правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк». У зв`язку з початком вторгнення країни агресора, правління банку відмовилось від бренду «Альфа» та продовжило роботу під новим брендом АТ «Сенс Банк».

В зв`язку з викладеним, позивач просить суд зняти обтяження (арешти) з всього його майна, накладені постановами Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці та приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. з реєстраційними номерами обтяження 49391529, 49391673, 62694663, 59593079.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачі, АТ «Сенс Банк», АТ КБ «Приватбанк», повідомлялися про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їхній відзив.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачі, АТ «Сенс Банк», АТ КБ «Приватбанк», своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Бичека А.А. від 17.02.2016 у виконавчому провадженні ВП №49391529 з примусового виконання виконавчого листа №755/14207/15-ц від 26.08.2015, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 388 500,38 грн., накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2

30 червня 2017 року постановою старшого державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Бичека А.А. в зв`язку з відсутністю майна на яке можна звернути стягнення виконавчий документ по виконавчому провадженню ВП №49391529, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 26.08.2015 про стягнення заборгованості в розмірі 388 500,38 грн. з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», повернутий стягувачу.

30 червня 2017 року постановою старшого державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Бичека А.А. в зв`язку з відсутністю майна на яке можна звернути стягнення виконавчий документ по виконавчому провадженню ВП №49391673, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 26.08.2015 про стягнення третейського збору в розмірі 4 285,00 грн. з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», повернутий стягувачу.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. від 19.07.2019 у виконавчому провадженні ВП №59593079 з примусового виконання виконавчого листа №6/755/2823/15 від 26.08.2015, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 388 500,38 грн., накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2

28 жовтня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. в зв`язку з відсутністю майна на яке можна звернути стягнення виконавчий документ по виконавчому провадженню ВП №59593079, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 26.08.2015 про стягнення заборгованості в розмірі 388 500,38 грн. з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», повернутий стягувачу. Строк повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання визначений до 28.10.2022.

20 жовтня 2020 року постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Савки М.С. в зв`язку зі скасуванням виконавчого документу закінчено виконавче провадження ВП №62694663 з примусового виконання виконавчого листа №727/11857/19 від 11.02.2020, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 418 890,23 грн. Постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до повідомлення Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.10.2023 №7389/7, згідно АСВП стосовно ОСОБА_2 на виконанні перебувало декілька виконавчих проваджень, а саме, виконавче провадження за №49391529 з виконання виконавчого листа №755/14207/15-ц, виданого 26.08.2015 Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення заборгованості в розмірі 388 500,38 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк», в подальшому виконавчий документ повернуто стягувачу керуючись п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження за №49391673 з виконання виконавчого листа №755/14207/15-ц, виданого 26.08.2015 Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення заборгованості в розмірі 4 285 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк», виконавчий документ повернуто стягувачу керуючись п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження за №62694663 з виконання виконавчого листа №727/11857/19 виданого 11.02.2020 Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення заборгованості у розмірі 418 890,23 грн. на користь АТ КБ «ПриватБанк», в подальшому вищезазначений виконавчий документ повернуто органу, що видав, у зв`язку з скасуванням виконавчого документу, який підлягав виконанню. За виконавчими документами, які були повернені стягувачу в межах проваджень, де стороною виконавчого провадження як боржник являється ОСОБА_2 згідно з п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» звільнити з-під арешту майно не являється можливим.

Відповідно до повідомлення приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. від 27.10.2023 №01-29/4429, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. перебувало виконавче провадження №59593079, відкрите на підставі виконавчого листа №6/755/2823/15 від 26.08.2015, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» в розмірі 388 500,38 грн. 28.10.2019 зазначене виконавче провадження було повернуто стягувачу на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Закон України «Про виконавче провадження» визначає вичерпний перелік підстав зняття арешту з майна. Арешт знімається у випадку повернення виконавчого документу на підставі пунктів 1, 3, 11 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження №59593079 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для зняття арешту відсутні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Виконання судового рішення - це завершальна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, а тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено статтею 6 Конвенції.

Отже, чинним законодавством не передбачено можливості скасування арешту майна у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №634/292/21 та узгоджується з висновками викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про скасування арешту, накладеного на майно позивача, у виконавчому провадженні №62694663, оскільки воно було закінчено постановою державного виконавця від 20 жовтня 2020 року. Також, суд вважає за необхідне скасувати арешт з майна позивача у виконавчих провадженнях №49391529 та №49391673, оскільки сплинув строк повторного пред`явлення виконавчих листів до виконання.

В той же час, відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка О.В. від 28 жовтня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 28.10.2022.

Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Враховуючи, що скасування арешту майна у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено, строки пред`явлення виконавчих документів до виконання на період воєнного стану на території України перериваються, тому вимога про скасування арешту у виконавчому провадженні №59593079 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів на його користь в розмірі по 536,80 грн. з кожного.

Позивачем по справі понесені витрати на правову допомогу в сумі 18 760 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У статті 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21), Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 161/8104/21-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1073622 від 23 листопада 2023 року, попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи від 23 листопада 2023 року з зазначенням загальної вартості роботи на суму 18 760 грн. (підготовка адвокатського запиту №105/23 від 11.10.2023 00:15 год.; підготовка адвокатського запиту №112/23 від 20.10.2023 00:15 год.; підготовка позовної заяви про звільнення майна з-під арешту 3:30 год., всього до сплати 10 720 грн.; підготовка відповіді на відзив 02:00 год.; підготовка та участь в судових засіданнях 01:00 год., всього до сплати 8 040 грн.), в розрахунку зазначено, що винагорода за послуги визначається в межах 40% розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, що становить 2 680,00 грн., за годину роботи.

Вирішуючи питання розподілу витрат на правничу допомогу, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи». За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС № 910/7520/20 від 11 листопада 2021 року.

Дослідивши надані позивачем докази, застосовуючи зазначені вище критерії розумності розміру заявлених до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі та виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності усіх учасників, суд враховує те, що підготовка позовної заяви не вимагала додаткового вивчення юридичної природи спірних правовідносин чи виконання значного обсягу юридичної і технічної роботи, оскільки практика по даній категорії справ є сталою та досить зрозумілою, доказів протилежного не надано та з матеріалів справи не вбачається; розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, також не може свідчити про її складність.

Як вбачається з досліджених матеріалів справи, вартість виконаних представником позивача робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру, не є співмірною зі складністю справи, а відтак відповідні витрати підлягають перерозподілу.

Наведену в попередньому розрахунку від 23 листопада 2023 року вартість робіт суд вважає завищеною та нерозумною, оскільки у даному випадку підготовка позовної заяви не вимагала додаткового вивчення юридичної природи спірних правовідносин чи виконання значного обсягу юридичної і технічної роботи, оскільки практика по даній категорії справ є сталою та досить зрозумілою, та справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи та відповідачем не був наданий відзив на позовну заяву.

Враховуючи предмет та підстави позову, виходячи з встановлених обставин характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне частково відшкодувати понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають покладенню на відповідачів та стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в цій справі в сумі 4000 грн. по 2 000 грн. з кожного.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12,13,128,131,133,141,259,264,265,268,280-283 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача адвокат ВЕНЕРСЬКИЙ Олександр Сергійович, до Акціонерного товариства «Сенс Банк», Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», за участю третіх осіб: Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватного виконавця Виконавчого округу Донецької області ЛІТВИНЕНКА Олексія Вікторовича, про звільнення майна з-під арешту задовольнити частково.

Зняти обтяження (арешти) з всього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладені постановами Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчих провадженнях №49391529, №49391673, №62694663.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк», , розташованого за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», , розташованого за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий:

суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А.Хаустова