РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Печерей О.С.,

за участю

представника позивача - адвоката Мазур О.С.,

представників відповідачів - Маковської А.О., Шевченка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника адвоката Семенова Максима Вячеславовича, до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури, яким просив стягнути з держави Україна на свою користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 402000,00 грн., завдану йому незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування та прокуратури щодо притягнення його до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 послався на таке.

04.12.2015 старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області Занковим А.В. в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за № 0000486.

У вказаному кримінальному провадженні 17.02.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

13.05.2016 позивачу змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2, ст.369-2 КК України.

17.05.2016 у кримінальному провадженні № 0000486 затверджено обвинувальний акт та скеровано до Токмацького районного суду Запорізької області.

09.03.2017 змінено попереднє обвинувачення на нове за ч. 3 ст.368 КК України та складено новий обвинувальний акт.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що, будучи службовою особою правоохоронного органу, займаючи відповідальне становище, а саме посаду начальника Токмацької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області 16.02.2016 отримав від ОСОБА_2 неправомірну вигоду у розмірі 154000 грн, що більше ніж у 200 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян на момент вчинення злочину, та є великим розміром неправомірної вигоди.

Дії ОСОБА_1 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 3 ст. 368 КК України як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у великому розмірі для третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (справа №328/1949/16-к).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на недопустимість доказів у справі з мотивів інкримінування ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування кримінального правопорушення лише за ч. 2 ст. 369-2 КК України. Врешті вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Таким чином, за ствердженням ОСОБА_1 , він перебував під незаконним кримінальним переслідуванням з 17.02.2016 по 22.09.2021, що становить 23 місяці 28 днів. Посилаючись на ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 402000,00 грн., виходячи з періоду перебування під незаконним кримінальним переслідуванням та мінімального розміру такого відшкодування, встановленого законом, - одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Рух справи та позиції учасників по суті позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.10.2023 було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження.

08.11.2023 до суду надійшов відзив на позов від Запорізької обласної прокуратури, яка позов не визнала. В обґрунтування своїх заперечень Запорізька обласна прокуратура послалась на таке.

Не оспорюючи факти, якими обґрунтований позов, відповідач зауважив, що в позовній заяві викладені не всі факти, що мають значення для цієї справи.

Так, дійсно, вироком Токмацького районного суду Запорізької області від у справі № 328/1949/16 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 залишено без змін вирок Токмацького районного суду Запорізької області від у справі № 328/1949/16.

Однак в подальшому, Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 у вказаній справі задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 скасовано з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 у справі № 328/1949/16 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019 змінено, а саме: виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на недопустимість доказів у справі з мотивів інкримінування ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування кримінального правопорушення лише за ч. 2 ст. 369-2 КК України. В решті вирок суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 328/1949/16 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 без змін.

Відтак, позивач перебував під кримінальним переслідуванням протягом двох періодів, а саме:

з 17.02.2016 (повідомлення про підозру) по 21.10.2019 (ухвала Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019, якою залишено без змін виправдувальний вирок відносно позивача), що становить 44 місяці та 4 дні.

з 27.05.2020 (постанова Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 328/1949/16, якою скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції) по 17.02.2021 (ухвала Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 у справі № 328/1949/16), то становить 8 місяців та 21 день.

Тобто загалом позивач перебував під судом та слідством 52 місяці та 25 днів.

На думку відповідача, вказаним спростовуються доводи позивача про безперервне перебування його під слідством та судом у період з 17.02.2016 по 17.02.2021, а усього 60 місяців.

Беручи до уваги, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2023 становить 6700 грн, розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача за 2 періоди може становити 353983,33 грн.

Разом з цим, на думку відповідача, будь-яких належних та допустимих доказів, в обґрунтування збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування позивачем не надано. Отже, відсутні належні обґрунтування розміру обрахованої моральної шкоди.

Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, позивач не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому, ніж встановлено законом.

15.11.2023 до суду надійшов письмовий відзив Державної казначейської служби України на позов, яким позовні вимоги були не визнані. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що позивачем не наданий судовий документ, яким було б встановлено протиправність дій, якими позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку із здійсненням щодо нього досудового розслідування, як і не надано жодного доказу на підтвердження наявності самої моральної шкоди.

15.04.2021 року до суду також надійшов письмовий відзив ГУНП в Запорізький області, в якому також була висловлена незгода з позовними вимогами. Суть заперечень проти позову також зводилась до того, що, на думку цього відповідача, позивач не навів жодної обставини і не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями службових осіб, причетних до безпідставного притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Водночас, у разі доведення такої шкоди її розмір мав би становити 106450,00 грн. Також відповідач послався на неналежність та недопустимість доказів, наданих позивачем в обґрунтування вимог про відшкодування оплати правової допомоги адвоката Багаурі О.В., оскільки ці документи не оформлені у встановленому законом порядку.

Письмових відповідей на відзиви від позивача не надходило.

Ухвалою від 04.12.2023 підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача, адвокат Мазур О.С., позовні вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві.

Представник Державної казначейської служби України Маковська А.О проти позову заперечувала, пославшись на факти та норми права, викладені у письмовому відзиві на позов.

Представник Запорізької обласної прокуратури Шевченко А.Ю. також проти позову заперечував, також пославшись на факти та норми права, викладені у письмовому відзиві на позов.

Встановлені судом обставини.

04.12.2015 старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області Занковим А.В. в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за № 0000486.

У вказаному кримінальному провадженні 17.02.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

13.05.2016 позивачу змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2, ст.369-2 КК України.

17.05.2016 у кримінальному провадженні № 0000486 затверджено обвинувальний акт та скеровано до Токмацького районного суду Запорізької області.

09.03.2017 змінено попереднє обвинувачення на нове за ч. 3 ст.368 КК України та складено новий обвинувальний акт.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що, будучи службовою особою правоохоронного органу, займаючи відповідальне становище, а саме посаду начальника Токмацької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області 16.02.2016 отримав від ОСОБА_2 неправомірну вигоду у розмірі 154000 грн, що більше ніж у 200 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян на момент вчинення злочину, та є великим розміром неправомірної вигоди.

Дії ОСОБА_1 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 3 ст. 368 КК України як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у великому розмірі для третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (справа №328/1949/16-к).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 залишено без змін вирок Токмацького районного суду Запорізької області від у справі № 328/1949/16.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 у вказаній справі задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 скасовано з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 у справі № 328/1949/16 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019 змінено, а саме: виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на недопустимість доказів у справі з мотивів інкримінування ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування кримінального правопорушення лише за ч. 2 ст. 369-2 КК України. В решті вирок суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Вказані обставини неспростовно доведені матеріалами справи і учасниками справи не оспорювались.

Мотиви і висновки суду по суті вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права(справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 р.)

З огляду на вищенаведені норми законодавства, безпідставними є доводи відповідачів щодо недоведеності позивачем завданої йому моральної шкоди, у чому безпосередньо вона полягає, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством.

Отже, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Позивач у цій справі просить стягнути компенсацію моральної шкоди у мінімально гарантованому державою розмірі, тому спір між сторонами існує не з приводу критерії обчислення розміру такої компенсації, а з приводу періодів часу, за які така компенсація має бути виплачена.

Оцінюючи доводи кожної із сторін, суд приходить до висновку до обґрунтованості заперечень Запорізької обласної прокуратури в частині обчислення періодів часу, в межах яких позивач має право на компенсацію моральної шкоди.

Так, вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.04.2019, яким позивач був виправданий, набирав законної сили двічі: перший раз на підставі Ухвали Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019, другий - на підставі Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07.02.2021, та залишається таким станом на час розгляду цієї справи.

Розглядаючи подібну справу, КЦС ВС у постанові від 30.03.2023 у справі № 308/12810/21 виходив з того, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством і судом, оскільки вважається, що особа перебуває під слідством і судом до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто за умови його оскарження в апеляційному порядку та залишення вироку без змін він набирає законної сили з моменту проголошення апеляційним судом відповідного судового рішення. З моменту набрання виправдувальним вироком законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Відтак, суд погоджується з доводами Запорізької обласної прокуратури щодо того, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням протягом двох періодів, а саме:

з 17.02.2016 (повідомлення про підозру) по 21.10.2019 (ухвала Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019, якою залишено без змін виправдувальний вирок відносно позивача), що становить 44 місяці та 4 дні;

з 27.05.2020 (постанова Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 328/1949/16, якою скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21.10.2019 з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції) по 17.02.2021 (ухвала Запорізького апеляційного суду від 17.02.2021 у справі № 328/1949/16), то становить 8 місяців та 21 день.

Тобто загалом позивач перебував під судом та слідством 52 місяці та 25 днів.

Відтак, беручи до уваги, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2023 становить 6700 грн., гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача за два періоди становить 353983,33 грн. (52 місяці * 6700 грн + 6700 грн / 30 днів * 25 днів).

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , поданий через представника адвоката Семенова Максима Вячеславовича, до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) грошову суму в розмірі 353983,33 грн. (триста п`ятдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят три гривень 33 коп.) в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений 22.12.2023.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з дня вручення копії рішення.

Суддя М.М. Мінаєв