УХВАЛА

21 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 750/9093/23

провадження № 61-17511ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Васильєвої Наталії Віталіївни, зацікавлена особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби в м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Центрального ВДВС в м. Чернігові Східного МУ МЮ (м. Суми)) Васильєвої Н. В., в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 23 лютого 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2023 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 23 лютого 2022 року державним виконавцем винесена у межах повноважень та відповідно до чинного законодавства.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить зазначені судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким його вимоги задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні скарги.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2021 року (справа № 750/5499/21) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітню доньку ОСОБА_3 у розмірі 1/7 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця на період її навчання в Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова до 30 червня 2024 року, але не більше, як до досягнення нею 23 років, починаючи з 26 травня 2021 року.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2021 року змінено й збільшено визначений судом першої інстанції розмір аліментів, що стягнутий з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на повнолітню дитину ОСОБА_3 , з 1/7 частини до 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу).

23 грудня 2021 року на виконання судових рішення видано виконавчий лист № 750/5499/21.

23 лютого 2022 року старшим державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Суми) Васильєвою Н. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 750/5499/21, виданого 23 грудня 2021 року (ВП № НОМЕР_1).

03 липня 2023 року державним виконавцем Васильєвою Н. В. винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 17 928 грн 85 коп. за наявну заборгованість зі сплати аліментів.

Державним виконавцем Васильєвою Н. В. складено розрахунок заборгованості по аліментах по виконавчому листу № 750/5499/21 за період часу з 26 травня 2021 року по червень 2023 року включно, згідно з яким загальний борг ОСОБА_1 склав 80 349 грн 14 коп.

13 липня 2022 року державним виконавцем Васильєвою Н. В. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1.

Цієї ж дати, державним виконавцем Васильєвою Н. В. у ВП № НОМЕР_1 винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника: у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; у праві керування транспортними засобами.

З повідомлення від 25 серпня 2022 року № 870, як встановлено судом апеляційної інстанції вбачається, що відомості про ОСОБА_1 державним виконавцем Васильєвою Н. В. внесено до Єдиного реєстру боржників.

Вказано, що довідкою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 870 від 06 листопада 2023 року підтверджується, що внаслідок ворожих атак на місто Чернігів, у зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України, приміщення Центрального ВДВС у м. Чернігові зруйновано. Інформація по матеріалах виконавчого провадження ніж та, з якою можна ознайомитися в АСВП надана не буде, оскільки матеріали виконавчого провадження в паперовому вигляді знищено, у зв`язку зі зруйнуванням будівлі ВДВС.

Верховний Суд вважає, що правильним є висновок суду першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення скарги й визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця.

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає у ДВС неправомірної бездіяльності, а тому скарга ОСОБА_1 повинна бути залишена без задоволення.

Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку з цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб та у порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення, згідно з яким державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що судові рішення у справі № 750/5499/21 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на повнолітню дитину ОСОБА_3 на період її навчання в Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова до 30 червня 2024 року не виконано.

Згідно з пунктом 5 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 основною інформаційною базою про здійснення виконавчого провадження є автоматизована система виконавчого провадження (АСВП).

Механізм функціонування автоматизованої системи визначає Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року № 2432/5 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення автоматизована система виконавчого провадження - це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.

Згідно з пунктом 1 розділу ІV та пунктом 2 розділу ІV Положення державний або приватний виконавець (далі - виконавець) після отримання виконавчого документа у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», приймає рішення про відкриття виконавчого провадження чи про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень. До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.

Із постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 23 лютого 2022 року вбачається, що вона винесена за результатом розгляду заяви про примусове виконання, як передбачено пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Як визначено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 питання про фіктивність ВП № НОМЕР_1 не порушував, як і не ставив під сумнів факт написання заяви стягувачем ОСОБА_2 та пред`явлення нею до виконавчої служби виконавчого листа № 750/5499/21, лише констатується їх відсутність у письмових матеріалах виконавчого провадження.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і Верховний Суд, що державний виконавець діяв у межах повноважень та відповідного до чинного законодавства при винесенні ним оскаржуваної постанови.

Доводи скарги про те, що виконавче провадження з виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на повнолітню доньку на період її навчання державним виконавцем відкрито з порушенням пункту 10 частини четвертої статті 4 ЗУ «Про виконавче провадження», також про те, що належним органом державної виконавчої служби є Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), оскільки боржник зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не є підставою для скасування оскаржуваної постанови державного виконавця, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

З огляду на викладене виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника та не повинно створювати для стягувача зайвих перешкод і витрат.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відтак, розглядаючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, крім того, правильно встановили обставини справи, як наслідок ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.

Отже, постановлені судові рішення, їх зміст та мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Васильєвої Наталії Віталіївни, зацікавлена особа - ОСОБА_2 відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара