Дата документу 18.01.2023 Справа № 334/7178/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7178/17 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/257/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Целіковського Віталія Володимировича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровський відділ у м. Запоріжжі УДМС в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017року ОСОБА_1 звернуласядо суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровський відділ у м. Запоріжжі УДМС в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення.

В обґрунтування позову зазначено, що21.06.1995р. вона на підставі договору купівлі-продажу набула право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .В цій квартирі, окрім неї, зареєстровані: її син - ОСОБА_4 , 1963 року народження, та онука ОСОБА_3 , 1995 року народження. У зв`язку з тим, що її син ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , вона дозволила їм проживали в зазначеній квартирі.

Однак після розлучення з ОСОБА_2 її син ОСОБА_4 почав проживати за іншою адресою, натомість колишня невістка - відповідачка ОСОБА_2 з донькою - відповідачкою ОСОБА_3 продовжують проживати у її квартирі. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 не тільки не являється членом сім`ї власника даного житла, але навіть там не зареєстрована, остання категорично відмовляється звільнити дане житло, чим порушує право позивачки як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належною їй квартирою.

Також зазначає, що відповідачі проживають в неймовірно антисанітарних умовах, у

зв`язку з чим квартира знаходиться у край занедбаному стані. В житловому приміщенні брудно, не доглянуто, ремонтні роботи за час проживання відповідачів ніколи не проводились. Вказує, що між нею та відповідачами виник спір, який у добровільному порядку врегулювати неможливо.

Свої вимоги базує на ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 150 ЖК України, вказуючи, що відповідачі відмовою звільнити належну їй квартиру створюють їй перешкоди в користуванні належним їй житлом, яке вона бажає використовувати для власного проживання разом із своїм чоловіком. У зв`язку з цим позивач просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним на праві приватної власності нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_2 , шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою та виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2022 року виправлено описку в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2021 року у справі №334/7178/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, а саме у вступній частині рішення суду зазначено третю особу у справі Дніпровський відділ у м. Запоріжжя управління Державної міграційної служби в Запорізькій області ( т. 2 а.с. 189).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 12.01.2022р. ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Целіковського В.В. подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині, у якій відмовлено в позові, а 15.02.2022р. апеляційну скаргу на рішення суду у частині, якою задоволено позовні вимоги, подано відповідачем ОСОБА_2 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_6 , який діє як представник ОСОБА_1 , повернуто особі, яка її подала у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження повноважень Целіковського В.В., оскільки закінчився строк договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 та не надано ордеру на правову допомогу в Запорізькому апеляційному суді.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження та справу призначено до апеляційного розгляду ( т. 2 а.с. 224-227).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 липня 2022р. за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021р. в оскаржуваній нею частині залишено без змін ( т. 3 а.с. 121-128).

22 серпня 2022р. ОСОБА_2 продала касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021р. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 липня 2022р. ( т. 3 а.с. 137-145).

30 серпня 2022р. від імені позивача ОСОБА_1 адвокатом Целіковським В.В. як її представником повторно подано апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021р. із долученням додаткових угод до договору про надання правової допомоги та ордеру на представництво інтересів ОСОБА_1 в апеляційному суді ( т. 3 а.с. 192-204).

Між тим, на запит Запорізького апеляційного суду Ленінським районним судом м. Запоріжжя повідомлено, що справу направлено до Верховного Суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , у зв`язку з чим питання про прийнятність апеляційної скарги ОСОБА_1 неможливо було вирішити до завершення касаційного розгляду.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022р. касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а оскаржувані в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про її виселення судові рішення залишено без змін ( т. 3 а.с. 184-189).

Справа надійшла до Запорізького апеляційного суду після касаційного розгляду 24 жовтня 2022р. ( т. 3 а.с. 210), проте суддя-доповідач у справі Маловічко С.В. в цей час перебувала у щорічній відпустці, яка тривала з 11 жовтня по 08 листопада 2022р. Тому питання про прийнятність апеляційної скарги ОСОБА_1 вирішувалось у перший робочий день після закінчення відпустки судді-доповідача.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2022р. задоволено клопотання адвоката Целіковського В.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021р. та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою. Іншою ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2022р. справу призначено до розгляду у судовому засідання на 07 грудня 2022р.

З апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що нею оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні її позову до відповідача ОСОБА_3 , в той час як за скаргою ОСОБА_2 це ж рішення переглядалось апеляційним та касаційним судами лише в частині задоволення позовних вимог щодо виселення відповідача ОСОБА_2 .

В скарзі адвокат Целіковський В.В. як представник позивача ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є власницею квартири, у якій вимушено не проживає, оскільки зі сторони відповідачів здійснюються перешкоди у користуванні квартирою. Вказує, що судом першої інстанції, серед іншого зазначено, що ОСОБА_3 після досягнення повноліття несе витрати по утриманню спірної квартири. Але це не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи містяться виписки по рахунках, відповідно до яких за вказаною квартирою, якою користується наразі ОСОБА_3 , маються значні борги, та взагалі припинено газо-електро-водопостачання. При цьому, попередній борг у розмірі більше 20 000 грн. було погашено саме власницею квартири ОСОБА_1 .

Зазначає в скарзі, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї власниці квартири ОСОБА_1 , спільно з нею не проживала, спільним побутом не була пов`язана, та мала інше житло, у якому до 2013 року було зареєстровано її місце проживання. Наголошує на тому, що, маючи власну квартиру, у поважному віці вимушена проживати зі своїм чоловіком у квартирі разом із своєю донькою та її сім`єю, створюючи незручності як для себе, так і для сім`ї її доньки. При наданні своєї квартири у користування сім`ї свого сина ОСОБА_4 , до членів сім`ї якого входили дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_7 , обов`язковою умовою було її звільнення за першою вимогою власника. Проте, після припинення шлюбу її сином із ОСОБА_2 підстави для користування кватирою для останньої та ОСОБА_8 відпали відповідно до приписів ст. 406 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині її виселення та зняття з реєстраційного обліку, оскільки вона мешкає у цій квартирі з дня народження, тобто більше 22 років, вселившись у неї на законних підставах як член сім`ї наймача ОСОБА_4 її батька. Вважає, що в такому разі набула права користування спірною квартирою та не може бути виселена з неї як єдиного свого житла. Просить відмовити в задоволенні скарги позивача ОСОБА_1 , а рішення в оскаржуваній нею частині просить залишити без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про виселення останньої та зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі. В іншій частині рішення суду першої інстанції постановлено на користь позивача та нею наразі не оскаржується, але було вже предметом апеляційного та касаційного перегляду та залишено без змін за скаргою відповідача ОСОБА_2 . Тому не мається підстав для застосування положень статті 370 ЦПК України під час апеляційного розгляду скарги ОСОБА_1 , оскільки рішення переглядається в непереглянутій апеляційним та касаційним судами частині.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Целіковського В.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її адвоката Мосіної О.В., які заперечували проти скарги, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її адвоката Кадуліної І.С., які також заперечували проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статті 383 ЦК України та 150 ЖК України, визначають права власника квартири та

передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, прожи-

вання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Право члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З аналізу вказаних норм матеріального права слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , належить позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 1995 року №2069, зареєстрованого в ТОВ ЗМБТІ за р.№34813 (т.1 а.с.12-13).

Відповідачка ОСОБА_2 і син позивачки - ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993р. по 13.10.2015р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .

Від шлюбу в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_3 стали проживати у квартирі АДРЕСА_2 з жовтня 1995 року. Сама ж власниця позивач ОСОБА_1 в цій квартирі разом з ними не мешкала.

За матеріалами справи судом встановлено, що між власником квартири ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_4 укладалися строкові договори найму квартири АДРЕСА_2 від 01.07.1996р. та від 01.07.1999р. (т.1 а.с.78-79).

Позивачка ОСОБА_2 як дружина наймача квартири, їх дитина ОСОБА_3 вселились у вказане житлове приміщення зі згоди власника ОСОБА_1 .

Строк дії договору найму від 01.07.1999р. закінчився 01.07.2002р., однак після цього ОСОБА_4 і відповідачі продовжили проживати у зазначеній квартирі зі згоди власника квартири ОСОБА_1 .

Таким чином, на період проживання у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вказував, що їх дитина - ОСОБА_3 з народження, у встановленому законом порядку, зі згоди власника ОСОБА_1 , набула право користування спірним житловим приміщенням, у якому була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було розірвано у 2015 році, та з 2015 року ОСОБА_4 припинив проживати у спірній квартирі. Сторони зазначали, що фактично ОСОБА_4 створив іншу сім`ю з іншою жінкою.

Вимогу власника квартири ОСОБА_1 звільнити житлове приміщення для влас-

них потреб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не визнають. Тому позивач в судовому порядку

просила їх виселити зі своєї квартири, а відповідача ОСОБА_3 ще й зняти з реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права володін-ня та користування шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, суд першоїінстанції виходив з того, що, ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою у зв`язку із реєстрацією шлюбу з сином позивачки у поєднанні з фактом добровільного вселення. Ураховуючи, що в спірній квартирі відповідач ніколи не була зареєстрована, більш того на час відкриття провадження у справі її місце проживання було зареєстровано за іншою адресою, спільним побутом із власником квартири ОСОБА_1 вона не пов`язана та не є членом її сім`ї, право ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі п. 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , суд першої

інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з часу свого народження проживала у спірній

квартирі, за згодою позивача зареєстрована у ній разом із своїм батьком ОСОБА_4 .

Тому з огляду на вказані обставини, суд вважав, що ОСОБА_3 набула право користування цієї квартирою у встановленому законом порядку, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Ураховуючи, що після досягнення повноліття ОСОБА_3 несе витрати по утриманню квартири, а спірне житло з народження є єдиним постійним місцем її проживання, суд першої інстанції вважав, що припинення сімейних відносин між її батьками не позбавляє її права користування квартирою, і не є підставою для виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири.

Справа наразі переглядається лише щодо відмови в позові до відповідача ОСОБА_3 .

Як встановлено судом та підтверджено сторонами, власник квартири ОСОБА_1 не проживала у квартирі АДРЕСА_2 , надавши її в користування сім`ї сина, а також ніколи не проживала однією сім`єю із сином ОСОБА_4 , його дружиною ОСОБА_2 і їх донькою, вони не були пов`язані спільним побутом.

Обставини вселення ОСОБА_3 до її квартири, як їх встановив суд першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 не оспорюються. Тобто є достеменно встановленим та визнаним сторонами, що відповідач ОСОБА_3 проживала в квартирі бабусі з 1995 року разом із своїми батьками як член їх сім`ї - неповнолітня дитина. Тож її право користування спірною квартирою як дитини є похідним від права на житло її батьків або одного з них.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 досягла повноліття, а тому її право на користування будь-яким житлом вже не є похідним від права її батьків на це житло, та вона могла вільно та самостійно обирати собі будь-яке постійне місце мешкання, набуваючи його у законний спосіб.

Між тим, сервітутне право на користування квартирою бабусі ОСОБА_1 у ОСОБА_3 ще було наявним на час проживання у шлюбі її батьків в цій квартирі, оскільки саме з цими обставинами й пов`язувалась згода власниці ОСОБА_1 на мешкання у квартирі відповідачів разом з її сином як наймачем однією сім`ю.

Тому з моменту розлучення ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_4 припинився й сервітут на користування спірною квартирою для його колишніх членів сім`ї. Та це відбулось не тільки по відношенню до ОСОБА_2 як колишньої дружини, а й по відношенню до ОСОБА_3 , яка на цей час вже була повнолітньою.

Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_3 спільним побутом із власником

квартири ОСОБА_1 наразі не пов`язана та не була пов`язана з моменту вселення до спірної квартири, тому її не можна вважати станом на сьогоднішній день членом сім`ї власника квартири. При цьому припинились підстава для її вселення за згодою власника до квартири як члена сім`ї батька ОСОБА_4 , який створив іншу сім`ю та виселився із спірної квартири у добровільному порядку.

Таким чином, право ОСОБА_3 на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Натомість, констатуючи про факт вселення ОСОБА_3 з моменту народження та проживання в квартирі протягом двадцяти двох років, суд вважав за неможливе її позбавлення єдиного постійного місця проживання.

Між тим, колегія наголошує на тому, що підстава, на якій вселилась до спірної квартири ОСОБА_3 , не породжує в неї набуття права постійного користування спірним житлом, як помилково вважає сама ОСОБА_3 , з чим погодився й суд першої інстанції. Таке право в неї існувало та було захищеним законом доти, доки вона була неповнолітньою, оскільки в спірній квартирі зареєстрований її батько. Проте з досягненням повноліття та припиненням обставини, з якою пов`язувалось її сервітутне право на користування житлом бабусі, припинилось і само це право.

Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що бабуся ОСОБА_1 визнає її право користування належною їй квартирою, оскільки дозволила їй зареєструватись у спірній квартирі.

Ці обставини зовсім по-іншому висвітлює сама бабуся позивач ОСОБА_1 , вказуючи, що вона не надавала згоду на реєстрацію онуки ОСОБА_3 у її квартирі, коли остання отримувала паспорт по досягненню 16 років, тому її було зареєстровано у іншій адресі, де була на той час зареєстрована й її матір ОСОБА_2 . Та подальша реєстрація онуки ОСОБА_3 в її квартирі відбулась за вмовлянням відповідачів тільки задля того, щоб родичі матері відповідача змогли продати квартиру без наявності зареєстрованих у ній неповнолітніх осіб, що ускладнювало б її продаж.

Вказані пояснення позивача ОСОБА_1 узгоджуються із паспортними даними відповідача ОСОБА_3 .

З оглянутого у судовому засіданні паспорту ОСОБА_3 встановлено, що він виданий 15.11.2012р., де місцем її реєстрації визначено адресу: АДРЕСА_3 , та 18.05.2013р. ОСОБА_3 знято з реєстрації у вказаній адресі. Нова реєстрація місця проживання ОСОБА_3 за адресою спірної квартири відбулась 10.07.2013р.

Проте сама по собі реєстрація у спірному житлі, зокрема, за вказаних вище обставин, яке є власністю іншої особи, не породжує виникнення права постійного користування ним у зареєстрованої особи. До того ж, на момент надання дозволу бабцею ОСОБА_1 на реєстрацію онуки ОСОБА_3 в своїй квартирі ще не відпали обставини, з якими пов`язувалось право користування цією квартирою для відповідачів. Та така обставина виникла саме у 2015р. після припинення шлюбу батьками відповідача.

В подальшому, ОСОБА_1 , яка разом із чоловіком весь цей час вимушено проживала в іншій квартирі разом з сім`єю своєї дочки за адресою: АДРЕСА_4 , намагалась вселитись у спірну квартиру та просила відповідачів добровільно виселитись з неї.

Відповідачі не виконували вимоги власника квартири, тому між сторонами виник-

ли неприязні відносини, які не дозволяють їм мешкати разом у одній квартирі.

Вказане підтверджується висновками від 08.08.2017р. та від 27.09.2017р. ДОП СДОП відділу превенції Дніпровського ВП НУНП в Запорізькій області за результатами розгляду повідомлення ОСОБА_3 про те, що дід і баба намагаються вселитись у квартиру та виселити її звідти ( т. 1 а.с. 34, 35).

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідач ОСОБА_3 вказувала, що перешкоди бабці не чинить та не заперечує

проти її вселення та проживання в другій кімнаті ( квартира є двокімнатною).

Проте колегія вважає, що це суперечить вимогам чинного законодавства щодо права власності та статтям 316, 383 ЦПК України, оскільки власник в даному випадку залежить від волевиявлення особи, яку він тимчасово вселив у свою квартиру, в той час як саме йому (власнику) належить право володіння та розпорядження належним йому майном, зокрема, й використовувати власну квартиру в цілому для свого проживання та проживання членів своєї сім`ї. Додатковими аргументами на користь позивача слугує те, що спірна квартира має суміжні кімнати, коли прохід до другої кімнати відбувається через усю першу кімнату ( т. 1 а.с. 9), що унеможливлює проживання у ній двох різних сімей, які мають неприязні відносини.

Крім того, з пояснень відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду слідує, що вона не вказує, де фактично наразі мешкає після набрання законної сили рішенням суду в частині її виселення, зазначаючи, що живе «де прийдеться». Але, заперечуючи проти доводів позивача щодо великої заборгованості по комунальним платежам по квартирі, зазначає, що «ми» регулярно сплачуєм платежі по квартирі та боргу немає. Тобто вбачається, що залишення судом першої інстанції права користування квартирою відповідачеві ОСОБА_3 породжує подальшу можливість користуватись квартирою і для її виселеної матері ОСОБА_2 , а для власника квартири, навпаки, неможливість у прихильному поважному віці (має 83 роки) проживати у своїй квартирі разом із чоловіком.

Вказаними обставинами спростовуються висновки суду в тій частині, що виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири буде порушенням статті 8 Конвенції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Проте, в даному випадку річ іде про порушення права власника житла на проживання у належному йому помешканні разом із своєю см`єю, тобто право захищене ст.ст. 316, 317, 319, 383 ЦК України, ст. 41 Конституції України, статтею 1 Протоколу Першого до цієї ж Конвенції на противагу припиненому згідно з пунктом 4 статті 406 ЦК України сервітуту на користуванням цим житлом особою, яка вселялась в житло саме цим власником як член сім`ї її сина як тимчасового наймача квартири, який з 1995р. перестав бути і членом сім`ї відповідачів, і наймачем цієї квартири для своєї сім`ї з ними, припинивши шлюб та добровільно виселившись із належної позивачу квартири.

Таким чином, у даному випадку суд безпідставно захистив фактично припинене право користування спірною квартирою ОСОБА_3 , помилково вважаючи, що вона набула права постійного користування чужою квартирою, на противагу порушеному її необгрунтованим проживанням у цій квартирі праву позивача на вільне володіння, користування та розпорядженням належним їй майном.

Зважаючи на все вище встановлене, колегія визнає обгрунтованою апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині помилковості рішення суду щодо відмови у виселенні ОСОБА_3 .

Щодо вимог позивача про зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку з адреси спірної квартири, то колегія зазначає, що вони є зайвими, оскільки при наявності рішення суду про виселення особи з певного житлового приміщення органом реєстрації здійснюється зняття з реєстраційного обліку в позасудовому порядку.

Так, порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Відповідно до приписів статті 26 вказаного Порядку, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду.

З такого ж тлумачення наведених вище норм виходив Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №1428св21).

Таким чином, колегія зазначає, що відповідно до пункту 26 Правил, зняття з реєстраційного обліку відбувається на підставі рішення суду про виселення, а тому не потребується додаткового застосування такого способу захисту у судовому порядку.

Отже, при апеляційному розгляді справи доводи скарги ОСОБА_1 знайшли часткове підтвердження, у зв`язку з чим відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із задоволенням позовної вимоги про виселення відповідача ОСОБА_3 та відмовою у позовній вимозі про зняття її з реєстраційного обліку з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 2ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Целіковського В.В. задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї квартири.

В іншій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 січня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянової