Провадження № 2-с/185/1/23
16 січня 2023 року м.Павлоград
Розглянувши вказану заяву та додані до неї матеріали, приходжу наступних висновків.
Як встановлено в ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
До заяви про скасування судового наказу додаються, зокрема, документ, що підтверджує сплату судового збору (частина 5 статті 170 ЦПК).
Відповідно до підпункту 4-2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду заяви про скасування судового наказу сплачується судовий збір у розмірі 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За правилами частини 6 статті 170 ЦПК у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя, не пізніше двох днів з дня її надходження до суду, постановляє ухвалу про її повернення без розгляду.
Отже, за правилами цієї норми несплата судового збору за подання до суду заяви про скасування судового наказу є підставою для повернення заяви без розгляду.
Судом встановлено, що до заяви про скасування судового наказу, яка за змістом та по формі відповідає вимогам ч.3 ст.170 ЦПК України, заявницею не додано документ, що підтверджує сплату судового збору. Як на підставу звільнення заявниці від сплати судового збору за подання вказаної заяви посилається на приписи Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте з доводами заявниці не можна погодитися, виходячи з наступного.
Згідно з ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушеннями їх прав.
Отже, відповідно зазначеній нормі, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Тобто, законодавець не тільки надає пільги цій категорії учасників спору, але й чітко зазначає, в якому саме випадку вони звільняються від сплати судового збору, а саме за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Отже, за змістом частини 3 статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору у разі, коли вони мають статус позивача.
Поширення правил цієї норми на боржників у спорах, які вирішуються в порядку наказного провадження, закон не містить.
У наказному провадженні, сторонами в якому є заявник та боржник, ОСОБА_1 не має статусу позивача, а тому не є особою, яка звільнена від сплати судового збору при поданні заяви про скасування судового наказу відповідно до частини 3 статті 22 Закону «Про захист прав споживачів».
При цьому, встановлений процесуальним законом обов`язок сплатити судовий збір та застосування судом наслідків його невиконання не може вважатися обмеженням особи у праві доступу до суду, оскільки боржник не позбавлений права на повторне звернення до суду із заявою, до якої додано докази сплати судового збору.
На підставі вищевикладеного, зважаючи на зазначені обставини та наведені норми чинного законодавства, вбачаю за необхідне вказану заяву повернути ОСОБА_1 без розгляду.
Керуючись ст.170,260 ЦПК України, суддя
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у п`ятнадцятиденний строк безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя М. М. Перекопський