Справа № 368/403/21
Рішення

Іменем України

"13" грудня 2023 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участі секретаря Варлам Є.Р.

представника позивача адвоката Клапчука Ф.П.

представника відповідача адвоката Лисюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Кагарлик Київської цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька об`єднана територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, -

встановив:

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Клапчук Федір Петрович уточнив позовні вимоги та просить суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №787669 від 06.08.2009 р. виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0932 та для будівництва та обслуговування житлового будинку. господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:405:0031, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , а також скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та реєстрацію земельної ділянки Державному земельному кадастрі, обґрунтовуючи позов наступним.

ОСОБА_1 , згідно договору дарування від 06.06.2001 р., посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. за №2768, є власником житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 як власник житлового будинку, користуючись своїм правом передбаченим ст. 118 Земельного кодексу України, на підставі рішення Кагарлицької міської ради № 60 від 04.02.2002 р. безоплатно приватизував земельну ділянку, а саме 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , про що Кагарлицькою міською радою ОСОБА_1 було видано державні акти на право приватної власності на землю серія ІУ-КВ № 013218 від 18.09.2002 р.

На даний час позивач на підставі вищевказаного державного акту серія ІУ-КВ № 013218 від 18.09.2002 р., як власник земельної ділянки, вирішив внести відомості про свою ділянку до Державного земельного кадастру та отримати кадастровий номер.

Для чого позивач звернувся до Приватного підприємства «Єдиний центр», яке має відповідних фахівців, дозволи та ліцензії на виготовлення землевпорядної документації. ПП «Єдиний центр» було проведено геодезичні заміри, розроблено кадастровий план земельної ділянки позивача та складено кадастровий план.

Проте, як з`ясувалось в ході підготовки документів, власником сусіднього житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 також було приватизовано земельну ділянку та отримано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га, що частково накладається на земельну ділянку позивача та проїзд загального користування.

Як вбачається із зведеного кадастрового плану земельних ділянок позивача та відповідача, складеного ПП «Єдиний центр», земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 частково накладається на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що земельна ділянка відповідача частково накладається на земельну ділянку позивача, це порушує право власності позивача на його земельну ділянку.

Оскільки земельна ділянка відповідача частково накладаються на земельну ділянку позивача, якою він фактично користується, а також оскільки відповідачу передано у власність проїзд загального користування, державний акт виданий відповідачу є незаконним та порушує права позивача.

Вказані вище обставини були встановленні в ході проведення судової земельно-технічної експертизи, а саме: висновком експерта Київського НДЕКЦ №СЕ-19/111-21/36111-ЗТ від 07.09.2021 р. та висновком експерта Київського НДЕКЦ №СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11.04.2023 р.

Відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ №СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11.04.2023 р. експертом було встановлено:

«... земельна ділянка, згідно каталогу координат ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , що знаходиться на стор. 17 тому № 1 цивільної справи, накладається на земельну ділянку кадастровим номером :01:405:0031 гр. ОСОБА_2 згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельні ділянки, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 м. Кагарлик, Кагарлицького району Київської області». ...»

«... фактичний проїзд, який проходить по території ділянки ОСОБА_2 , знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:405:0031, яка згідно «Державного акту на право власності на земельну ділянку» серія ЯД №787669 від 06.09.2009 р. перебуває у приватній власності з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та використовується для проїзду (проходу) та обслуговування свого житлового будинку. ...».

Таким чином, висновком судового експерта судової земельної технічної експертизи встановлено накладання земельної ділянки відповідача на частин земельної ділянки позивача та проїзд загального користування.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїй майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім, власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України позивач як власник майна має право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі порушення права власності позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання недійсним державного акту на право власності відповідача на земельну ділянку.

Згідно п. а ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Виходячи з вищезазначеної норми п. а ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України у власність громадян забороняється передавати землі загального користування, а саме: проїзди, вулиці, тощо.

Як вбачається з плану забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , через земельну ділянку позивача проходить загальний проїзд, яким користується як позивача, який вказаним проїздом проходить та заїжджає до своїх господарських будівель і споруд, так і відповідач, яка проходить та заїжджає вказаним проїздом до свого будинку.

Також, згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки державного акту позивача від точки А до точки Б знаходяться землі спільного користування ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

Таким чином, передача у власність Кагарлицькою міською радою відповідачу земельної ділянки, яка є проїздом загального користування, є незаконною, тому що виданий державний акт суперечать п. а ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим повинні бути визнані судом недійсними та скасовані.

Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб. передаються у власність чи користування та рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

В порушення ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України Кагарлицькою міською радою відповідачу було передано у власність частину земельної ділянки позивача, яка накладається та зображена на зведеному кадастровому плану.

Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

В порушення ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України Кагарлицькою міською радою відповідачу було передано у власність частину земельної ділянки, яка не перебуває у користування відповідача, а є проїздом загального користування.

Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку виданий відповідачу з порушенням вищезазначених норм Земельного кодексу України, порушенням права власності позивача, а тому такий державний акт має бути визнаний недійсним із скасуванням його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вишмагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п. б та п. г) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ч. 1 ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також: спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції до 01.01.2013 року) право власності неї земельну ділянку посвідчується, зокрема, державним актом.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції до 01.01.2013 року) право власності на земельну ділянку, а також: право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно п. 60 - 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 р. №1051 запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лисюк Оксана Василівна уточнені позовні вимоги позивача не визнає та просить суд у їх задоволенні відмовити, оскільки проведенні у суді дві експертизи та допитана двічі в судовому засіданні експерт доводить, що ніякого накладення на земельну ділянку позивача не має, як і не має накладено на землі загального користування. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться з статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду з позовом після спливу позовної давності. Позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, без поважаних причин. Той факт, що позивачу було відомо про порушене, на його думку, право на земельну ділянку та про наявність оскаржуваного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯД № 787669 на ім`я відповідача, площею 0,0932 га, кадастровий номер :01:405:0031 для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, рішення Кагарлицької міської ради Київської області від серпня 2008 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності гр. ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Оскільки, позивач по справі погодив Акт встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та межі обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 08 травня 2008 року щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 для відповідача по справі, що є невід`ємною частиною Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування для підготовки і видачі Державного акту на право приватної власності на землю по вищевказаній адресі, який був долучений до матеріалів справи. Оскільки вказаний Акт був погоджений із позивачем, то твердження останнього про те, що він не знав про порушене його право, не заслуговує на увагу. Позивачу по справі було відомо, що відповідач виготовляє документи для видачі Державного акту в тих межах, які погодив позивач, чого останній не заперечив, а тому вважають, що позивач без поважних причин пропустив строки звернення до суду. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, у приписі частини першої статті 261 ЦК України є презумпція обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Тому, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Водночас, позивачем взагалі не обґрунтовано та не доведено ні терміну, з якого йому стало відомо про порушення його прав, ні поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, відтак із цієї підстави слід відмовити у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція щодо строків позовної давності висловлена в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 201/8500/1б-цвід 24.06.2020 року, тому просить застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 за позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька об`єднання територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради Київської області про визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та у зв`язку з цим відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Представник третьої особи в особі Кагарлицька об`єднана територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у відсутність представника міської ради. Проводити засідання на підставі наявних у справі матеріалів, а питання щодо задоволення позову залишають на погляд суду.

Суд, вислухавши представників сторін, експерта та вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

Згідно договору дарування від 06.06.2001 року позивач ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 жилий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Згідно державного акту серії IV-КВ № 013218 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та госп. споруд площею 0,073 га, що знаходиться на території АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0932 га, призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 35, пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельної ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За клопотанням представника позивача було витребувано дві технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У технічній документації позивача (т. 1 а.с. 72-81) наявний акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки (т.1 а.с.77) від 03.07.2008 року, який підписаний і чоловіком відповідача по справі ОСОБА_7 .

У технічній документації відповідача (т. 1 а.с. 82-89) наявний акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки (т.1 а.с.85) від 08.05.2008 року, який підписаний і позивачем по справі ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (чинною на час видачі оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку) межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з пунктом 2.4 вказаної Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Вищезазначеною Інструкцією не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право власності відповідача виданий на підставі технічної документації землеустрою. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідача встановлені при приватизації власником, що підтверджується наявною технічною документацією. Відповідно і позивачка при приватизації своєї земельної ділянки також погоджувала межу між земельними ділянками. Матеріали справи не містять доказів того, що дані межі не встановлювались, або позивач мав будь-які претензії до сусіднього землекористувача при отриманні нею державного акту.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц, постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №445/297/17.

За клопотанням представника позивача було проведено судову експертизу та в матеріалах справи наявний висновок судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ від 07 вересня 2021 року, згідно якого встановлено наступне, що площа земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (державний акт серія ЯД № 787669 від 06.08.2009 р.) згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельні ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 м. Кагарлик, Кагарлицького р-ну Київської області», не накладається, межі не перетинаються на площу земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 (державний акт серія ІУ-КВ № 013218 від 18.09.2002 р.), згідно каталогу координат «Технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадян м. Кагарлик Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області». Визначити накладання згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельні ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 м. Кагарлик, Кагарлицького р-ну Київської області» меж земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:405:0031, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (державний акт серія ЯД № 787669 від 06.08.2009 р.) на проїзд, розташований біля земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , яка зображена на плані забудови земельної ділянки ОСОБА_1 не видається за можливе, в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи «Плану забудови земельної ділянки», виданого на ім`я ОСОБА_1 .

Допитана під час підготовчого засідання експерт ОСОБА_8 підтримала висновок судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ від 07 вересня 2021 року. Вона надала на всі питання відповіді відповідно до наданих документів.

Крім того, за клопотанням представника позивача було проведено судову експертизу та в матеріалах справи наявний висновок судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11.04.2023 року, згідно якого встановлено наступне, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 відповідно до каталогу координат вказаних в кадастровому плані земельної ділянки, що знаходиться на сторінці 17 тому № 1 цивільної справи, не відповідають фактичним межам (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , які знаходяться на CD-R - диску у томі № 2 цивільної справи. Земельна ділянка, згідно каталогу координат «Кадастрового плану земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 », що знаходиться на сторінці 17 тому № 1 цивільної справи, накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:405:0031 гр. ОСОБА_2 , згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельні ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 м. Кагарлик, Кагарлицького р-ну Київської області». Відповідно до Генеральних планів АДРЕСА_2 , станом на 1987 рік та станом на 2013 рік, землі загального користування біля земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:405:0031, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , не передбачені. «План забудови земельної ділянки ОСОБА_5 », який міститься в томі АДРЕСА_4 , не містить каталог координат поворотних точок меж, за допомогою яких можливо встановити місце розташування (місцеположення) земельної ділянки і, зокрема, зображений проїзд, тому встановити чи накладається межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:405:0031 на фактичні межі проїзду, не можливо. При цьому необхідно зазначити, що фактичний проїзд, який проходить по території ділянки ОСОБА_2 , знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:405:0031, яка, згідно «Державного акту направо власності на земельну ділянку» серія ЯД№ 787669 від 06,08.2009, перебуває у приватній власності з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та використовується для проїзду (проходу) та обслуговування свого житлового будинку.

Допитана під час судового засідання експерт ОСОБА_8 підтримала висновок судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11.04.2023 року. Відповідно до Генеральних планів АДРЕСА_2 , станом на 1987 рік та станом на 2013 рік, землі загального користування біля земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_2 зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:405:0031, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , не передбачені. Будь яких накладень на землі позивача зі сторони відповідача не має.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд приходить до висновку, що позивач в даному спорі не довів порушене своє право чи інтерес. Обов`язковою умовою права на позов є спір про право цивільне. Однією із загальних засад цивільного судочинства є: справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

До необхідності застосування вказаної доктрини прийшов Верховний Суд в постанові від 14.12.2022 року по справі № 126/2200/20.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки ні позивач, ні його представник не надали доказів на підтвердження своїх вимог, матеріали справи не містять доказів щодо встановлення відповідачем меж земельної ділянки з порушення меж земельної ділянки позивача.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, тому суд не застосовуває позовну давність, і такі процесуальні дії суду узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), згідно яких суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ЦК України, ЗК України та ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

вирішив:

У задоволенні уточнених позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька об`єднана територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації відмовити.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення подавши безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.12.2023 р.

Суддя І.І. Шевченко