КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/2915/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Петренко Н.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором найму,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути на свою користь з ОСОБА_3 суму заборгованості за договором найму житлового приміщення від 09 червня 2021 року у розмірі 90115,14 грн., покласти на відповідача судові витрати, з яких 1073,60 грн. судовий збір та 25000 грн. витрат на правничу допомогу.

Позов мотивувала тим, що 09 червня 2021 року уклала з відповідачем договір найму житлового приміщення, яке складається з квартири за адресою АДРЕСА_1 , сторони погодили, що плата за найм житлового приміщення та за користування майном становить 8000 грн. щомісячно 09 числа поточного місяця і не включає оплату комунальних послуг, які оплачуються наймодавцем за рахунок наймача. За умовами договору наймачем була сплачена авансова плата - страхова сума в розмірі 8000 грн., що є гарантією сплати комунальних послуг та частковою заставою за майно житлового приміщення або погашення накопиченої заборгованості за платежами. Строк дії договору становить 11 місяців з моменту передачі та прийняття житлового приміщення відповідно до акту приймання-передачі та вважається автоматично пролонгований на такий самий строк, якщо жодна зі сторін не виявила бажання припинити дію договору і не заявила про це шляхом відповідного повідомлення за 30 днів до закінчення строку дії договору. 09 червня 2021 року сторони уклали акт здачі-приймання житлового приміщення (квартири) від 09 червня 2021 року, під час підписання якого, згідно переліку техніки та матеріальних цінностей, у квартирі знаходилось, серед іншого, таке майно - електрочайник, мікрохвильова піч, телевізор, роутер.

Починаючи з березня 2022 року, ОСОБА_3 перестав сплачувати орендну плату за договором найму житлового приміщення. За умовами п. 9.1 договору сторони вправі у будь-який час розірвати договір з письмовим попередженням іншої сторони за один місяць. 10 жовтня 2022 року ОСОБА_3 зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що розриває договір, однак ніякого письмового повідомлення за 30 днів до закінчення строку дії цього договору відповідачем не направлялось. Через те, що позивач не була попереджена про розірвання договору за один місяць, що є грубим порушенням умов п. 9.1 договору, наступили юридичні наслідки у вигляді сплати штрафу у розмірі половини місячної орендної плати, що становить 4000 грн.

Крім зазначених дій, які свідчать про недобросовісність та неналежне виконання умов договору найму житлового приміщення зі сторони наймача, останнім було незаконно вивезено з орендованої квартири вищезазначену побутову техніку. Під час виїзду з квартири ОСОБА_3 не повернув ключі від квартири та до теперішнього часу ухиляється від підписання акту прийому-передачі квартири, що унеможливлює зафіксувати факт спричинення позивачу матеріальних збитків внаслідок крадіжки побутової техніки. Також відповідачем не було компенсовано комунальні платежі у розмірі 4555,14 грн. за період часу з 01 березня по 10 жовтня 2022 року.

За весь період дії договору найму житлового приміщення 09 червня 2021 року у ОСОБА_3 утворилась заборгованість в загальному розмірі 90115,14 грн., з яких 56000 грн. заборгованість орендної плати за 7 місяців, 4000 грн. розмір платежу, передбачений договором найму за несвоєчасне повідомлення про розірвання договору, 4555,48 грн. боргу за комунальні платежі за період з 01 березня 2022 року по 10 жовтня 2022 року. Крім того, сума нарахованих штрафних санкцій за період з 10 березня 2022 року по 10 лютого 2023 року складає 25559,66 грн., з яких 17810,41 грн. пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ відповідно до п. 8.1.1. договору, 1132,92 грн. - 3 % річних та 6616,33 грн. - інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилалася на те, що в оскаржуваному судовому рішенні позиція суду свідчить про надмірний формалізм та поспішне прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, порушення принципу змагальності і недотримання стандарту більшої переконливості.

Вказувала, що на підтвердження обставин, викладених у позові, нею було надано суду докази: копію договору найму від 09 червня 2021 року, копію акту приймання-передачі квартири від 09 червня 2021 року, факт звернення до відповідача шляхом надсилання досудової претензії (вимоги) про погашення заборгованості від 14 грудня 2022 року за договором найму від 09 червня 2021 року на адресу за останнім відомим місцем проживання відповідача, копії квитанцій про нараховані суми комунальних платежів.

Зазначала, що обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. В той же час суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що стороною позивача не надано доказів проживання відповідача саме з березня 2022 року в орендованому житлі та несплати коштів за оренду житла.

Акцентувала, що відповідачем у справі не спростована позиція позивача, матеріали справи не містять відзиву на позовну заяву та жодних інших письмових доказів на підтвердження позиції відповідача. Суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм процесуального права, фактично не дослідив надані позивачем докази, порушив принцип змагальності.

Посилалася на судову практику ЄСПЛ, в якій зазначено, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 6 Конвенції закріплено право на справедливий суд, а в ст. 13 зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, буде порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. В порушення вказаних норм суд не з`ясував у повній мірі всі обставини справи, на які посилається позивач, та не звернув уваги на норми чинного законодавства, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Наводила зміст постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» щодо вимог до обґрунтованості рішення, № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що 09 червня 2021 року ним з позивачем було укладено договір оренди для проживання разом із сестрою ОСОБА_4 та сплачено 8000 грн. авансового платежу. Після укладення договору він із сестрою проживав у орендованій у позивача квартирі, регулярно сплачував орендну плату та комунальні платежі до березня 2022 року.

24 лютого 2022 року в зв`язку з повномасштабним вторгненням російських військ вони з сестрою були вимушені виїхати з орендованої квартири за межі м. Києва та з 24 лютого 2022 року в ній не проживали. Незважаючи на це, на користь позивача регулярно сплачували грошові кошти за орендну плату та комунальні платежі. 14 травня 2022 року вони домовились з позивачем про зменшення орендної плати на період воєнного стану в розмірі 4000 грн. щомісяця, термін оплати перенесли на 15 число щомісяця. З цього числа сплачували кошти за оренду помешкання, в якому не проживали, що підтверджується перепискою в месенджері «Телеграм» між ним та позивачем. 14 вересня 2022 року ними було сплачено останній платіж по комунальним послугам, а 15 вересня 2022 року - сплачено останній платіж за оренду та повідомлено, що вони більше не можуть знімати квартиру та вимушені з`їхати, погоджено дату здачі квартири - 10 жовтня 2022 року. Після того, як вони здали квартиру, жодних претензій чи вимог щодо будь-яких платежів вона не заявляла, проте всяко уникала повернення авансового платежу, що стало підставою його звернення до податкової.

Вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не містить підстав для скасування рішення, яке в повній мірі відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.

До відзиву додано заяву про поновлення процесуального строку на подання відзиву, обґрунтовану тим, що копію ухвали Київського апеляційного суду про відкриття провадження ОСОБА_3 отримав на електронну пошту лише 14 вересня 2023 року.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, оскільки наведені ОСОБА_3 причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу є обґрунтованими, апеляційний суд продовжує відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Позивачем ОСОБА_1 направлено відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач підтримала вимоги апеляційної скарги.

Щодо відзиву ОСОБА_3 зазначила, що твердження відповідача, що дійсною метою позову є зведення позивачем з ним особистих рахунків, викликаних його зверненням із заявою до податкових органів, не стосуються предмету спору та не входять до предмету доказування, а отже не є належними, крім того, матеріали справи містять виключно заяву до ДПІ у Святошинському районі у м. Києві, жодних доказів, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства, матеріали справи не містять.

Щодо тверджень відповідача про домовленості щодо зменшення орендної плати за договором найму, на підтвердження чого відповідачем надано нібито скріншоти листування з позивачем у месенджері, вказував, що жодних додаткових угод до договору найму житлового приміщення про зменшення розміру орендної плати між сторонами не укладалося, надані відповідачем скріншоти листування є неналежним доказом, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом, крім того, зі змісту наданих відповідачем скріншотів неможливо встановити, які особи ведуть листування, точну дату такої переписки, достовірність листування.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 січня 2022 року в справі № 202/2965/21, згідно яких роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. У висновках постанов Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 922/51/20, від 14 грудня 2021 року в справі № 910/17662/19 вказано, що суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність наданої копії (паперової копії) оригіналу.

Вважала, що за таких умов не можуть вважатись обґрунтованими докази банківських квитанцій, які надає до відзиву відповідач. Натомість, надані ним квитанції не підтверджують належної оплати за договором найму станом на момент виникнення спірних правовідносин, крім того, обставина внесення коштів за комунальні платежі підтверджує факт проживання відповідача в орендованій квартирі.

Повторно зазначала, що на підтвердження обставин, викладених у позові, стороною позивача було надано до суду докази, які чітко доводять аргументацію позивача, а саме копію договору найму від 09 червня 2021 року, копію акту приймання-передачі квартири від 09 червня 2021 року, факт звернення до відповідача шляхом надсилання досудової претензії (вимоги) про погашення заборгованості від 14 грудня 2022 року за договором найму від 09 червня 2021 року на адресу за останнім відомим місцем проживання наймача, копію квитанції про нараховані суми комунальних платежів.

Наголошувала, що зазначені докази безпідставно не враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, в той же час, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що стороною позивача не надано доказів проживання відповідача саме з березня 2022 року в орендованому житлі та несплати коштів за оренду житла.

Щодо доказів, наданих відповідачем на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції, зазначала, що уваги суду заслуговує дотримання сторонами порядку подання доказів, встановленому ст. 83 ЦПК України, згідно якої відповідач повинен подати суду докази разом із відзивом на позовну заяву. Враховуючи, що відповідачем не було надано доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції відповідачем навіть не зазначено поважних причин неподання доказів разом із відзивом на апеляційну скаргу, як і не вказано не неможливість долучення даних доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції. В той же час відзив на апеляційну скаргу не містить відомостей, що мали б підтвердити неможливість долучення доказів, з причин, що не залежали від відповідача, враховуючи, що докази, які він просить долучити, безпосередньо стосуються особи відповідача.

Повідомляла, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становлять 34000 грн., докази понесення яких будуть надані протягом п`яти днів після винесення рішення в справі відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2021 року ОСОБА_5 (наймодавець) та ОСОБА_3 (наймач) уклали договір найму житлового приміщення (а. с. 26 - 27), за умовами п. 1.1, 3.2 якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове користування житлову квартиру за адресою АДРЕСА_1 для проживання у ньому на строк, зазначений у п. 4.1 цього договору, за плату, яка передбачена п. 5.1 цього договору. Передача житлового приміщення у найм оформлюється актом приймання-передачі.

Згідно п. 4.1, 4.2 договору строк дії цього договору за домовленістю сторін становить 11 місяців з моменту передачі та прийняття житлового приміщення відповідно до акту приймання-передачі. Для цього договору вважається автоматично пролонгованою на такий самий строк і на таких самих умовах, якщо жодна із сторін не виявила бажання припинити дію цього договору і не заявила про це шляхом письмового повідомлення за 30 днів до закінчення строку дії цього договору.

Згідно п. 5.1 - 5.4 договору плата за найм житлового приміщення та за користування майном становить 8000 грн. щомісячно та сплачується щомісяця, дата сплати 09 число поточного місяця. Плата за найм житлового приміщення та користування майном сплачується наймачем кожного місяця в якості передплати за наступний місяць, датою оплати є дата, обумовлена в договорі. Плата за найм житлового приміщення не включає оплату комунальних послуг. Комунальні послуги оплачуються наймодавцем за рахунок наймача.

Згідно п. 6.2.2, 6.2.9 договору наймач зобов`язується своєчасно вносити плату за найм житлового приміщення, своєчасно оплачувати комунальні послуги.

Згідно п. 7.1, 7.2 договору після закінчення строку найму, зазначеного у розділі 4 цього договору, наймач зобов`язаний передати наймодавцю житлове приміщення та майно, яке було передане наймодавцем у найм відповідно до умов цього договору, протягом двох днів з моменту закінчення строку найму, зазначеного у розділі 4 цього договору. Повернення житлового приміщення оформлюється відповідним актом приймання-передачі.

Згідно п. 7.4, 7.5 договору сторони домовились про те, що житлове приміщення та майно є фактично переданими наймодавцю з моменту підписання акту приймання-передачі житлового приміщення. У момент підписання акту приймання-передачі наймодавець перевіряє стан житлового приміщення, а наймач передає наймодавцю ключі від житлового приміщення.

Згідно п. 8.1.1 договору у випадку прострочення платежів за найм наймачем сплачується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми боргу за кожен день прострочення.

Згідно п. 9.1 договору наймодавець або наймач вправі у будь-який час розірвати даний договір з письмовим попередженням іншої сторони за один місяць. У разі передчасного розірвання договору наймач сплачує половину місячної орендної плати, що становить 4000 грн.

Згідно п. 10.3 договору усі зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови їх складення у письмовій формі та підписання обома сторонами.

Згідно п. 10.5 договору наймач сплачує у день підписання договору авансову плату - страхову суму, що є гарантією сплати комунальних послуг та частково є заставою за майно житлового приміщення. Ця сума не дає права на проживання у житловому приміщенні, залишок після всіх заборгованостей та відсутності пошкоджень майна житлового приміщення повертається наймачеві після отримання наймодавцем усіх рахунків комунальних підприємств.

В нижній частині останнього аркушу договору найму від 09 червня 2021 року після підписів сторін наявна зроблена від руки приписка без дати і підпису, що договір укладено на період 6 місяців до 09 грудня 2021 року (а. с. 27 зворот).

Обставини укладення договору на таких умовах сторонами на спростовуються.

09 червня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписали акт здачі-приймання житлового приміщення (квартири), яким підтвердили, що орендодавець здав, а орендар прийняв у користування квартиру АДРЕСА_2 згідно договору оренди житлового приміщення (квартири) №1 від 09 червня 2021 року. Зазначено перелік техніки та матеріальних цінностей, що передаються у приміщенні: холодильник Samsung, варильна поверхня, витяжка кухонна, електрочайник, мікрохвильова піч, водонагрівач Bosh, пральна машина автомат, кондиціонер, телевізор, роутер (а. с. 28).

14 грудня 2022 року ОСОБА_1 направила на адресу місця проживання ОСОБА_3 претензію (досудову вимогу) цінним листом, в якій просила погасити заборгованість у строк протягом 5 днів з моменту отримання цієї досудової вимоги та сплатити на її користь 64555,48 грн. та підписати акт приймання-передачі житлового приміщення та повернути ключі від житлового приміщення (а. с. 29 - 31).

На а. с. 32 - 49 наявні копії квитанцій про нараховані суми комунальних платежів: від 02 грудня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 279,36 грн., від 11 січня 2022 року, одержувач YASNO Київські енергетичні послуги (електроенергія), особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 87,84 грн., від 2022.10.04, одержувач YASNO Київські енергетичні послуги (електроенергія), особовий рахунок НОМЕР_1 сума 93,60 грн., від 05 вересня 2021 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 43,20 грн., від 05 серпня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 28,80 грн., від 01 липня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 28,80 грн., від 02 травня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 14,40 грн., від 05 квітня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 72,00 грн., від 08 березня 2022 року, одержувач ТОВ «Київські енергетичні послуги», призначення: за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_1 , сума 201,60 грн., квитанції від 26 грудня 2022 року № 261/2800 на загальну суму 1690,05 грн., від 15 листопада 2022 року № 470/5417 на загальну суму 892,58 грн., від 17 жовтня 2022 року № 144/1696 на загальну суму 503,97 грн., від 12 вересня 2022 року № 1417/15495 на загальну суму 458,20 грн., від 16 серпня 2022 року № 379/4070 на загальну суму 452,87 грн., від 14 липня 2022 року № 479/4884 на загальну суму 466,18 грн., від 16 червня 2022 року № 599/5957 на загальну суму 416,41 грн., від 15 травня 2022 року на загальну суму 1261,48 грн., від 20 квітня 2022 року № 563/6495 на загальну суму 996,27 грн., сформовані ТОВ «ФК ГЕРЦ», платник ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , з призначеннями платежу за утримання будинків і прибудинкової території, за вивезення побутових відходів, плата за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії, постачання теплової енергії, централізоване постачання гарячої води і водовідведення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 надано додаткові докази, зокрема копію заяви ОСОБА_3 на адресу ДПІ у Святошинському районі ГУ ДПС у м. Києві від 05 січня 2023 року з доказами відправлення поштою, копії квитанцій від 15 серпня 2022 року, 15 липня 2022 року, 15 червня 2022 року про сплату на рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_4 на користь одержувача « ОСОБА_6 » грошових коштів в розмірі 4000 грн., від 10 вересня 2021 року, 09 грудня 2021 року, 09 січня 2022 року, 08 листопада 2021 року, 08 жовтня 2021 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача «Вікторія Ц» грошових коштів в розмірі 8000 грн., від 15 вересня 2022 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача «Вікторія Ц» грошових коштів в розмірі 4458 грн., від 17 жовтня 2022 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача «Вікторія Ц» грошових коштів в розмірі 825 грн., від 17 травня 2022 року про сплату ОСОБА_3 3430 грн. на рахунок одержувача НОМЕР_2 , від 16 червня 2022 року про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 431 грн., від 16 лютого 2022 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 2282,88 грн., від 18 серпня 2022 року про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 453 грн., від 15 грудня 2021 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 1532 грн., від 15 листопада 2021 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 905 грн., від 15 липня 2022 року про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 500 грн., від 14 вересня 2022 року про сплату ОСОБА_4 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 458 грн., від 13 січня 2022 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » грошових коштів в розмірі 1959 грн., від 12 вересня 2021 року про сплату ОСОБА_3 на користь одержувача «Вікторія Ц» грошових коштів в розмірі 783 грн., роздруковані принтскріни з месенджеру з листуванням з особою на ім`я « ОСОБА_7 »

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції на адресу відповідача ОСОБА_3 , зазначену в позові, направлялася копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, які не були вручені відповідачу та повернулися до суду першої інстанції у конверті, на якому відсутні відмітки Укрпошти щодо причин невручення (а. с. 57).

Повторно зазначені документи на адресу відповідача не направлялись, і 30 травня 2023 року судом першої інстанції було ухвалене рішення (а. с. 58).

Наведені обставини дають підстави для висновку, що неможливість подання відповідачем нових доказів що суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, підтверджується неотриманням ним копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, а отже фактичною необізнаністю про розгляд справи, в зв`язку з чим відповідач не міг скористатись процесуальним правом відзиву на позовну заяву в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням принципу диспозитивності та рівності сторін подані відповідачем нові докази підлягають прийняттю та оцінці в сукупності з іншими доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 820 ЦК України розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення заборгованості за договором найму, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що відповідач ОСОБА_3 , починаючи з березня 2022 року, перестав сплачувати орендну плату за договором найму житлового приміщення від 09 червня 2021 року, а відмовляючи в частині вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги, суд першої інстанції вказував на недоведеність того, що житлово-комунальні послуги не були оплачені, оскільки з долучених до матеріалів справи квитанцій цього не вбачається. Крім того, суд відмовив у задоволенні похідної вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість полягає в тому, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відмовляючи в позові про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення від 09 червня 2021 року, суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам договору, погодженого сторонами, і тій обставині, що за відсутності конкретної домовленості сторін договору про фіксацію повноти та своєчасності розрахунків по орендній платі обов`язок доведення виконання зобов`язань по внесенню повної та своєчасної плати за оренду майна в розмірі 8000 грн. щомісяця 9 числа, а також комунальних послуг покладається на відповідача як наймача житлового приміщення.

При цьому предметом доказування є не фактична оплата чи неоплата комунальних послуг за квитанціями, наявними в матеріалах справи, як помилково вважав суд першої інстанції, а оплата їх саме за рахунок наймача, оскільки ухилення останнього від компенсації наймодавцю вартості спожитих ним комунальних послуг не звільняє самого наймодавця від обов`язку їх самостійної оплати, встановленого ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Повністю переклавши тягар доказування на позивача, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем в даній справі як наймодавцем житлового приміщення за договором найму від 09 червня 2021 року надано докази, якими підтверджується право отримання від відповідача, як наймача цього приміщення, орендної плати в установленому договором розмірі і зі встановленою періодичністю, та компенсації вартості комунальних послуг.

Отже, суд прийшов до передчасного та помилкового висновку, який не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, принципі змагальності та стандарті більшої переконливості, про відмову в позові в повному обсязі як недоведеному та необґрунтованому.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує положення п. 4.2 договору найму житлового приміщення щодо його автоматичної пролонгації кожні 11 місяців і те, що в матеріалах справи відсутня заява наймача або наймодавця про припинення дії договору найму за тридцять днів до закінчення строку дії цього договору, відсутній акт приймання-передачі житлового приміщення, на підставі якого згідно п. 7.4 договору житлове приміщення підлягає поверненню наймодавцю після закінчення строку договору найму, який за змістом п. 4.1 договору становить 09 травня 2022 року, а після чергової пролонгації його дії - 09 квітня 2023 року.

Відтак станом на 10 жовтня 2022 року, коли відповідачем було повідомлено ОСОБА_1 про розірвання договору, такий договір вважався чинним і був розірваний наймачем достроково.

Наслідком передчасного розірвання договору за умовами п. 9.1 договору є сплата наймачем половини місячної орендної плати в розмірі 4000 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що ним було погоджено з позивачем зменшення розміру орендної плати до 4000 грн. щомісяця з періодом оплати 15 числа кожного місяця, які не підтверджуються належними та допустимими доказами, з огляду на положення п. 10.3 договору найму, згідно якого усі зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови їх складення у письмовій формі та підписання обома сторонами.

На підтвердження відповідної домовленості ОСОБА_8 надано роздруковану переписку з месенджеру «Телеграм», яка не може бути прийнята апеляційним судом як належний доказ, з огляду на те, що скріншоти месенджеру «Телеграм» не містять інформації щодо належності номеру телефону, з якого було здійснено листування співрозмовника, , саме позивачу ОСОБА_1 , якою в усіх наданих до суду процесуальних документів зазначено інший номер телефону НОМЕР_3 .

Апеляційний суд враховує, що у відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 заперечувались обставини ведення такої переписки.

Разом із тим, відповідачем підтверджено наданими до відзиву на апеляційну скаргу квитанціями, що ним регулярно на картковий рахунок позивача здійснювалася часткова сплата орендної плати та комунальні платежі, зокрема 10 вересня 2021 року сплачено 8000 грн. орендної плати, 08 жовтня 2021 року сплачено 8000 грн. орендної плати, 08 листопада 2021 року сплачено 8000 грн. орендної плати, 09 грудня 2021 року сплачено 8000 грн. орендної плати, 09 січня 2022 року сплачено 8000 грн. орендної плати, 15 червня 2022 року сплачено 4000 грн. орендної плати, 15 липня 2022 року сплачено 4000 грн. орендної плати, 15 серпня 2022 року сплачено 4000 грн. орендної плати, 15 вересня 2022 року сплачено 4458 грн. орендної плати, всього за спірний період з березня 2022 року по вересень 2022 року в розмірі 16458 грн.

В частині оплати комунальних платежів відповідачем надано квитанції про перекази на рахунок позивача від 12 вересня 2021 року в розмірі 783 грн., від 17 жовтня 2021 року в розмірі 825 грн., від 15 листопада 2021 року в розмірі 905 грн., від 15 грудня 2021 року в розмірі 1532 грн., від 13 січня 2022 року в розмірі 1959 грн., від 16 лютого 2022 року в розмірі 2282 грн., від 17 травня 2022 року в розмірі 3430 грн., від 16 червня 2022 року в розмірі 431 грн., від 15 липня 2022 року в розмірі 500 грн., від 18 серпня 2022 року в розмірі 453 грн., від 14 вересня 2022 року в розмірі 458 грн., всього за спірний період з березня 2022 року по вересень 2022 року в розмірі 5272 грн.

Позивачем у відповіді на відзив на апеляційну скаргу не спростовано отримання зазначених коштів згідно наданих відповідачем квитанцій, а лише повторно та необґрунтовано зазначено, що відповідач ОСОБА_3 перестав сплачувати орендну плату за договором найму житлового приміщення від 09 червня 2021 року і надані ним квитанції не підтверджують належної оплати станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки відповідачем у даній справі не спростовано в повній мірі обставин, на які ОСОБА_1 посилалася в позові, щодо наявності заборгованості по орендній платі, щомісячний розмір якої становить 8000 грн., за 7 місяців з березня 2022 року по вересень 2022 року включно всього 56000 грн., докази сплати орендної плати за спірний період ним надано лише з червня 2022 року по серпень 2022 року по 4000 грн. щомісячно і у вересні 2022 року в розмірі 4458 грн. всього 16458 грн., апеляційний суд, виходячи з принципу змагальності та стандарту більшої переконливості, вважає позов частково доведеним і стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості по орендній платі за вказаний період в загальному розмірі 39542 грн.

Як наслідок допущення простроченого грошового зобов`язання на відповідні суми щомісячної орендної плати підлягають нарахуванню штрафні санкції, передбачені п. 8.1.1 договору, у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми боргу за кожен день прострочення, а саме з 10 березня 2022 року по 09 квітня 2022 року на суму боргу 8000 грн. за розрахунковою ставкою 20 % в розмірі 135,89 грн., з 10 квітня 2022 року по 09 травня 2022 року на суму боргу 16000 грн. за розрахунковою ставкою 20 % в розмірі 263,01 грн., з 10 травня 2022 року по 02 червня 2022 року на суму боргу 24000 грн. за розрахунковою ставкою 20 % в розмірі 315,62 грн., з 03 червня 2022 року по 09 червня 2022 року на суму боргу 24000 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 230,14 грн., з 10 червня 2022 року по 09 липня 2022 року на суму боргу 28000 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 1112,33 грн., з 10 липня 2022 року по 21 липня 2022 року на суму боргу 32000 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 482,19 грн., з 22 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року на суму боргу 32000 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 789,04 грн., з 10 серпня 2022 року по 08 вересня 2022 року на суму боргу 44000 грн. за розрахунковою ставкою 40 % в розмірі 1747,95 грн., за 09 вересня 2022 року на суму боргу 44000 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 60,27 грн., з 10 вересня 2022 року по 20 жовтня 2022 року на суму боргу 47542 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 2605,04 грн., з 21 жовтня 2022 року по 08 грудня 2022 року на суму боргу 47542 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 3126,05 грн., з 09 грудня 2022 року по 31 грудня 2022 року на суму боргу 47542 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 1432,77 грн., з 01 січня 2023 року по 10 лютого 2023 року на суму боргу 47542 грн. за розрахунковою ставкою 50 % в розмірі 2605,04 грн., разом 14905,34 грн.

Крім того, оскільки прострочене зобов`язання є грошовим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних та інфляційні втрати на відповідні суми щомісячної орендної плати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зокрема, інфляційні втрати становлять: за період з 10 березня по 31 березня 2022 року (сукупний індекс інфляції 104,5 %, сума боргу 8000 грн.) - 360 грн., з 01 квітня по 30 квітня 2022 року (сукупний індекс інфляції 103,1 %, сума боргу 16000 грн.) - 496 грн., з 01 травня по 31 травня 2022 року (сукупний індекс інфляції 102,7 %, сума боргу 24000 грн.) - 648 грн., з 01 червня по 30 червня 2022 року (сукупний індекс інфляції 103,1 %, сума боргу 28000 грн.) - 868 грн., з 01 липня по 31 липня 2022 року (сукупний індекс інфляції 100,7 %, сума боргу 32000 грн.) - 224 грн., з 01 серпня по 31 серпня 2022 року (сукупний індекс інфляції 101,1 %, сума боргу 44000 грн.) - 484 грн., з 01 вересня по 31 грудня 2022 року (сукупний індекс інфляції 105,915 %, сума боргу 47542 грн.) - 2812,05 грн., всього 5292,05 грн.

3 % річних становлять: з 10 березня по 09 квітня 2022 року на суму боргу 8000 грн. - 20,38 грн., з 10 квітня по 09 травня 2022 року на суму боргу 16000 грн. - 39,45 грн., з 10 травня по 09 червня 2022 року на суму боргу 24000 грн. - 61,15 грн., з 10 червня по 09 липня 2022 року на суму боргу 28000 грн. - 67 грн., з 10 липня по 09 серпня 2022 року на суму боргу 32000 грн. - 79 грн., з 10 серпня по 09 вересня 2022 року на суму боргу 44000 грн. - 108 грн., з 10 вересня по 31 грудня 2022 року на суму боргу 47542 грн. - 438 грн., з 01 січня по 10 лютого 2023 року на суму боргу 47542 грн. - 156 грн., всього 968,98 грн.

Крім того, оскільки ОСОБА_3 повідомлено ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору з 10 жовтня 2022 року, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з нього на користь позивача половини місячної орендної плати в розмірі 4000 грн. за жовтень 2022 року, що відповідає положенням п. 9.1 договору.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та доведеності вимог про стягнення заборгованості за комунальні платежі з 01 березня 2022 року по 01 жовтня 2022 року, апеляційний суд враховує, що позивачем надано квитанції сформовані ТОВ «ФК ГЕРЦ», платник ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , з призначеннями платежу за утримання будинків і прибудинкової території, за вивезення побутових відходів, плата за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії, постачання теплової енергії, централізоване постачання гарячої води і водовідведення, на загальну суму 4555,48 грн. (а. с. 41 - 49). Разом із тим, квитанції на а. с. 41 - 42 складені за листопад та жовтень 2022 року, і в межах заявлених вимог стягнення цих сум з відповідача не підлягає.

Також на а. с. 32 - 40 знаходяться копії квитанцій з призначенням платежу за електроенергію, однак рахунки щодо сплати цих комунальних послуг, з яких можна було би встановити належний до сплати розмір і час утворення заборгованості, в матеріалах справи відсутні і суми вказаних платежів виходять поза межі заявлених вимог.

Разом із тим, ОСОБА_3 на підтвердження оплати компенсації вартості таких витрат за період з 01 березня 2022 року по 01 жовтня 2022 року надано квитанції в загальному розмірі 5272 грн., відтак заборгованість у відповідача по сплаті комунальних платежів була відсутня.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 64708,37 грн., з яких 39542 грн. заборгованість орендної плати за 7 місяців, 4000 грн. розмір платежу, передбачений договором найму за несвоєчасне повідомлення про розірвання договору, а також суми нарахованих штрафних санкцій за період з 10 березня 2022 року по 10 лютого 2023 року: 14905,34 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ відповідно до п. 8.1.1. договору, 968,98 грн. - 3 % річних та 5292,05 грн. - інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, до позову додано клопотання про розподіл судових витрат, в якому позивачем повідомлено, що 26 січня 2023 року вона уклала договір про надання правової допомоги б/н з Адвокатським об`єднанням «Алтекса», у відповідності до якого адвокатське об`єднання надає правову допомогу на умовах, що визначені договором та додатковою угодою № 1 та № 2, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар у розмірі 25000 грн., копії яких, а також звіт про надання правової допомоги від 10 лютого 2023 року, додані до клопотання (а. с. 15 - 21). На підставі вищевикладеного просила покласти судові витрати на відповідача та стягнути з нього на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Згідно п. 1.4 договору про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року, за цим договором адвокатське об`єднання надає клієнту певний обсяг правової допомоги, обсяг якої (юридичних послуг) узгоджується сторонами у додаткових угодах до цього договору.

Згідно п. 5.2 договору, формою винагороди адвокатському об`єднанню за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Порядок оплати та розмір гонорару, який клієнт зобов`язується сплатити, визначається у додаткових угодах до цього договору, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 5.6 договору, вартість години роботи адвоката становить 3000 грн., за межами офісу адвокатського об`єднання 5000 грн. Вартість години роботи адвоката, зазначена в цьому договорі, застосовується також як базова величина вартості години роботи адвоката для розрахунку витрат клієнта під час розподілу судом судових витрат на правову допомогу.

Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року, сторони погодили, що адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правову допомогу в межах наступного обсягу процесуальних дій: складання та надсилання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості за договором оренди житлового приміщення; представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції у справі про стягнення заборгованості за договором оренди житлового приміщення до отримання рішення суду першої інстанції; представництво інтересів клієнта у податкових органах Державної податкової служби України.

Згідно додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року, сторони погодили, що загальний розмір гонорару, який клієнт зобов`язується сплатити на користь адвокатського об`єднання за обсяг правової допомоги, що передбачений додатковою угодою № 1, становить 25000 грн. Сторони погодили, що гонорар у розмірі 25000 грн. підлягає сплаті після розгляду справи в суді першої інстанції.

10 лютого 2023 року адвокатським об`єднанням складено звіт про надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року, згідно якого клієнту ОСОБА_9 надана наступна правова допомога на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 26 січня 2023 року та додаткових угод: юридичне консультування клієнта по справі про стягнення заборгованості за договором найму, формування правової позиції з метою звернення до суду з позовною заявою, складання, оформлення та подання до суду позовної заяви, складання, оформлення та подання до суду клопотання про розподіл судових витрат. Вартість наданої правової допомоги складає 25000 грн. Згідно умов договору про надання правової допомоги та додатку до нього, сторони погодили, що гонорар встановлюється у фіксованому розмірі без прив`язки до кількості витраченого часу (а. с. 21).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року № 910/23210/17 зазначив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 922/1163/18 викладено правовий висновок, згідно якого відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 23 березня 2023 року в справі № 824/118/22 (провадження № 61-1261ав23).

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом із тим, додаткові угоди № 1 та № 2 до договору про надання правничої допомоги від 26 січня 2023 року не містять порядку обчислення розміру гонорару адвоката, погодженого сторонами в п. 5.6 основного договору, а саме виходячи з вартості години роботи адвоката 3000 грн. в офісі та 5000 грн. поза межами офісу як базової величини вартості для розрахунку витрат клієнта під час розподілу судом судових витрат на правову допомогу (а. с. 17 зворот).

Крім того, додатковими угодами № 1 та № 2 сторони погодили, що гонорар в розмірі 25000 грн., який підлягає до сплати після розгляду справи в суді першої інстанції, визначено за обсяг правової допомоги, в тому числі, за представництво інтересів клієнта у податкових органах Державної податкової служби України, що не відноситься до судового розгляду справи № 759/2915/23, та за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції до отримання рішення, і фактично ця послуга адвокатом не надавалась, оскільки розгляд справи здійснено в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Крім того, звіт про надання правової допомоги на а. с. 21 складено адвокатським об`єднанням щодо іншого клієнта, а саме не позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_9 , яка не є учасником даної справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу і відсутність підстав для включення їх до судових витрат, що підлягають розподілу.

За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн., разом 2684 грн. За наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 72 % (задоволено вимог на 64708,37 грн. із заявлених до стягнення 90115,14 грн.)

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати за подання позовної заяви 1073,60 грн. та апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн., разом 2684 грн., відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1932,48 грн. пропорційно задоволенню позовних вимог.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором найму задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) заборгованість за договором найму житлового приміщення від 09 червня 2021 року в розмірі 64708,37 грн. та судові витрати в розмірі 1932,48 грн.

В решті позову та у стягненні витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.