Справа № 473/2016/22
РІШЕННЯ

іменем України

"12" січня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Кріпак Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Козловим Дмитром Сергійовичем, до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 21.10.2014 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області.

За вказаною адресою зареєстровані попередній власник будинку ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , проте останні, незважаючи на домовленість з позивачем, не знялися з реєстраційного обліку з місця попереднього проживання після укладення договору купівлі-продажу.

Реєстрація відповідачів у житловому будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю.

У зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування належним позивачу будинком.

Ухвалою суду від 12.01.2023 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, закрито.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Козлов Д.С. не з`явилися, проте останній надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що 21.10.2014 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Владовою І.О. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний № 1159 (а.с.8-10).

Відповідач ОСОБА_2 з 15.11.1972 зареєстрований за вказаною адресою, за місцем реєстрації не проживає з жовтня 2014 року (а.с.11-14,20,21,43). Останній не є членом сім`ї нового власника будинку.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Наявність реєстрації відповідача без його фактичного проживання створює власнику перешкоди в здійсненні права власності.

За такого, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 992 грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Суддя Л.В. Лузан