Провадження № 22-ц/801/203/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 рокуСправа № 127/13591/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Укртрансгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року, постановлене у складі судді Бессараб Н. М. в місті Вінниця, повний текст рішення складено 16 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до АТ «Укртрансгаз» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належної суми з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовані тим, що 12 квітня 2016 року він був незаконно звільнений з посади оператора газорозподільної станції. Згодом за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року був поновлений на роботі, а 05 грудня 2017 року звільнений остаточно.

Після звільнення ОСОБА_1 звертався із позовом до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьовані години та остаточно рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2020 року, яке залишено без змін після апеляційного та касаційного перегляду, позов ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» було задоволено частково: стягнуто на його користь з АТ «Укртрансгаз» невиплачену заробітну плату за періоди виконання у вихідні дні роботи тимчасово відсутнього працівника (змінного оператора), який перебував у відпустці за період з 2003 по 2015 рік включно, в сумі 104 844,12 грн, з відрахуванням (утриманням) з вказаної суми коштів всіх передбачених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , вважаючи, що при звільненні з роботи йому не було виплачено також індексацію заробітної плати, звертався до суду із відповідним позовом, у задоволенні якого йому було відмовлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2021 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на таке рішення залишено без розгляду, у відкритті касаційного провадження по справі відмовлено.

Оскільки позивач був звільнений з роботи 05 грудня 2017 року, а остаточний розрахунок роботодавець провів з ним лише 09 квітня 2021 року, ОСОБА_1 просив суд стягнути із АТ «Укртрансгаз» на свою користь середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в загальному розмірі 342 444,15 грн, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Таке рішення суд мотивував тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з зазначеними вимогами, а вказані ним причини пропуску цього строку не є поважними, оскільки він не довів суду належними доказами наявність обставин, які унеможливили звернення до суду із цим позовом протягом встановлених частиною першою статті 233 КЗпП України трьох місяців після фактичного розрахунку відповідача по заробітній платі, який було здійснено 09 квітня 2021 року.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати, поновити строк на звернення до суду та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оскільки він вважав, що виплачені 09 квітня 2021 року АТ «Укртрансгаз» кошти повинні бути проіндексовані, тому він звертався до суду із позовом: рішення у справі набуло законної сили 13 січня 2022 року, проте він його до Верховного Суду, який 23 лютого 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження, однак про це ОСОБА_1 стало відомо лише у червні 2022 року, оскільки перебуває на військовій службі, а доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень був закритий через воєнний стан.

Окрім того зазначає, що суд не звернув уваги на те, що під час карантину всі строки, у тому числі звернення до суду, продовжуються на строк дії карантину.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив представника АТ «Укртрансгаз» адвоката Мельник О. С., у якому вона заперечує проти доводів та аргументів апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав викладене ним в апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник відповідача АТ «Укртрансгаз» адвокат Мотлях О. О. з`явився у судове засідання у режимі відеоконференції, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено такі обставини:

Наказом від 12 квітня 2016 року №061-к ОСОБА_1 , оператора 5-го розряду газорозподільчої станції «Вінниця Східна» служби газорозподільчих станцій Бердичівського лінійного управління магістральних газопроводів було звільнено з роботи у Філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та відсутністю його згоди на переведення на іншу роботу згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (а. с. 5, 33).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №127/8425/16-ц) позов ОСОБА_1 до ПАТ «Київтрансгаз» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати задоволено частково: скасовано наказ начальника Бердичівського ЛВУМГ Лохмана В.В. №061-к від 12 квітня 2016 про звільнення ОСОБА_1 як незаконний; поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора 5 розряду газорозподільної станції «Вінниця Східна»; стягнуто з Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ Київтрансгаз на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12 квітня 2016 по день ухвалення рішення суду в розмірі 55 324,08 грн; стягнуто з ПАТ «Київтрансгаз» судовий збір в сумі 551,20 грн. на користь держави. В частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 9 220,68 грн та поновлення на роботі рішення суду допущено до негайного виконання. В решті вимог відмовлено (а. с. 6, 55).

В подальшому, наказом Філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» від 05 грудня 2017 року №191-к ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин (23 листопада 2017 року не вийшов на роботу та відмовився надати пояснення про причину відсутності), п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 54).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 10 травня 2022 року (справа №127/25304/16-ц) позов ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьовані години задоволено частково: стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за періоди виконання у вихідні дні роботи тимчасово відсутнього працівника (змінного оператора), який перебував у відпустці за період з 2003 по 2015 рік включно, в сумі 104 844,12 грн., з відрахуванням (утриманням) з вказаної суми коштів всіх передбачених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави (а. с. 8-14, 44-50, 56, 59-66).

09 квітня 2021 року відповідач АТ «Укртрансгаз», виконавши рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2020 року, повністю здійснив фактичний розрахунок з ОСОБА_1 . Зокрема, 09 квітня 2021 року відповідачем АТ «Укртрансгаз» було перераховано ОСОБА_1 84 399,52 грн; сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 22% у розмірі 19 800,00 грн на рахунок Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків; сплачено податок на прибуток/на доходи фізичної особи у розмірі 18 871,94 грн; сплачено військовий збір у розмірі 15 72,66 грн на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, що підтверджується копіями платіжних доручень від 09 квітня 2021 №4117, №4120, №4118, №4119 (а. с. 89-92).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2021 року (справа №127/11066/21), яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про індексацію стягнутої невиплаченої заробітної плати відмовлено. У відкритті касаційного провадження у справі відмовлено ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року (а. с. 57-58, 67-70, 71-72).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення середнього заробітку затримку розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 466/10419/19, від 22 січня 2022 року у справі № 265/596/20.

Відповідно до положень статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 522/3473/19 Верховний Суд зазначив, що як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

У будь-якому разі суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 414/2586/20.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач АТ «Укртрансгаз» здійснив остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 09 квітня 2021 року, а із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки з розрахунку при звільненні позивач звернувся лише 29 червня 2022 року, тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду, який слід обраховувати із 09 квітня 2022 року.

Поважною причиною пропуску тримісячного строку ОСОБА_1 зазначив подання ним позову до АТ «Укртрансгаз» про індексацію стягнутої невиплаченої заробітної плати (справа № 127/11066/21), у задоволенні якого йому було відмовлено і про відмову у відкритті касаційного провадження у справі йому стало відомо лише в червні 2022 року, після чого він одразу звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який наразі є предметом розгляду в апеляційному суді.

Проте, об`єктивно суд першої інстанції вірно виснував, що вирішення судом цього спору, не є обставиною, яка перешкоджала позивачу звернутися до суду в межах тримісячного строку з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті належної суми з дня звільнення по день фактичного розрахунку, який було здійснено 09 квітня 2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що строк позовної давності не пропущено у зв`язку із введенням в Україні карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної інфекції, апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020року, розділ XII Цивільного процесуального Кодексу України "Прикінцеві положення" було доповнено пунктом 3 такого змісту:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Проте в подальшому Законом України № 731-IX від 18.06.2020 року, який набрав чинності 17.07.2020 року, пункт 3 розділу XII Цивільного процесуального Кодексу України "Прикінцеві положення" було викладено в новій редакції (яка діє і до сьогодні):

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Отже, з 17 липня 2020 року поновлення пропущених строків відбувається не автоматично (як то було в період дії попередньої редакції пункту 3 Розділу XII Цивільного процесуального Кодексу України "Прикінцеві положення"), а за заявою учасника справи та за наявності поважних причин, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відтак, 09 квітня 2021 року (день, коли з ОСОБА_1 ) було проведено остаточний розрахунок при звільненні), та до сьогодні діє норма, відповідно до якої мають бути зазначені поважні причини, які у зв`язку із введенням карантину, не дали змогу заявнику вчасно звернутися до суду. З огляду на зазначене, апеляційний суд виснує, що оскільки ОСОБА_1 не зазначав жодних причин неможливості звернення до суду вчасно через карантинні обмеження та з урахуванням того, що він цим не обґрунтовував причини пропуску строку звернення до суду в суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги і в цій частині є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи справу, вірно встановив обставини справи та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з пропуском ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду, закріпленого в частині 1 статті 233 КУпАП.

Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, понесені ним судові витрати слід залишити за ним.

Доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції відповідачем АТ «Укртрансгаз» матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, залишити ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк