УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 761/24955/23

провадження № 61-17727ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Каченюком Олегом Ігоровичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що протягом серпня 2019 року - 27 жовтня 2020 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 65 500,00 євро, що підтверджується копіями розписок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадкоємцем якого є ОСОБА_1 , однак остання відмовляється повернути борг спадкодавця. У зв`язку з викладеним просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 65 500,00 євро, що є еквівалентом 2 395 243,30 грн.

Разом з позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, просив накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та заборонити суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно будь-які реєстраційні дії щодо квартири; накласти арешт на грошові кошти, загальною сумою 4 000,00 доларів США та 5 000,00 євро, які повернуто ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_3 , на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року у справі № 760/26210/21.

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, оскільки відповідач з метою уникнення звернення стягнення на майно може відчужити його на користь третіх осіб. Вказує, що ОСОБА_1 не визнає боргові зобов`язання, проживає за кордоном і має можливість відчужити нерухоме майно з метою уникнення виконання грошового зобов`язання, а грошовими коштами розпорядитись на власний розсуд.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами дійсно виник правовий спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду при задоволенні позову. Достатнім заходом забезпечення позову є накладення арешту на нерухоме майно. Вимоги в частині накладення арешту на готівкові кошти не підлягає задоволенню, оскільки такі кошти неможливо ідентифікувати і виконати таке судове рішення в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду, тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_1 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 є адекватним та ефективним способом забезпечення позову, а обраний заявником захід забезпечення позову не порушує право власності відповідача та сприяє недопущенню порушення прав заявника до встановлення фактичних обставин спору. Посилання у апеляційній скарзі на передчасність і безпідставність позовних вимог не перевіряються судом апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд не надає правової оцінки обставинам справи, обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту за дійсних обставин справи є неспівмірним із заявленими позовними вимогами суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки накладення на неї арешту спрямоване на гарантування виконання можливого рішення суду у випадку примусового стягнення з відповідача грошових коштів, тобто забезпечення збереження майна, за рахунок реалізації якого може бути виконано рішення суду.

Стосовно посилання у апеляційній скарзі на те, що у заяві про забезпечення позову не було пропозиції щодо зустрічного забезпечення, апеляційний суд зазначив, що відсутність пропозиції щодо зустрічного забезпечення у спірних правовідносинах не може бути правовою підставою для скасування правильного по своїй суті судового рішення щодо забезпечення позову. У випадку, якщо учасник справи вважає необхідним застосування заходів зустрічного забезпечення, він не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням щодо застосування таких заходів (частина 6 статті 154 ЦПК України).

12 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі заявлене клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, якемотивоване тим, що повний текст оскарженої постанови представник відповідача отримав лише 05 грудня 2023 року на свою електронну пошту. Тому касаційна скарга подана в межах строку встановленого частиною другою статті 390 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 12 грудня 2023 року, тобто протягом тридцяти днів з дня, коли особа отримала оскаржену постанову апеляційного суду, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.

Касаційна скарга обґрунтована тим, щооскаржені судові рішення постановлені без належного мотивування, а висновки викладені в цих судових рішеннях не відповідають фактичним обставинам справи. Обставини справи є недоведеними, які не з`ясовані судами повно та всебічно. Судами обох інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема не взято до уваги положення статей 1216-1218 ЦК України. Позивачем не надано жодних доказів, що крім неї (на момент подання заяви про забезпечення позову), ніхто інший до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 не звертався. Суди не встановили чи співмірна вартість заявлених позовних вимог з вартістю 1/2 частки у праві спільної власності на квартири, отриманої нею у спадок. Судами обох інстанцій не було визначено обсягу спадкового майна, в межах якого вона має нести відповідальність за померлого батька.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позовупро стягнення заборгованості у розмірі 65 500,00 євро, що є еквівалентом 2 395 243,30 грн., суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви позивача шляхом накладення арешту на 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

М. М. Русинчук