ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1260/23 Справа № 219/1936/17 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 219/1936/17 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року (суддя Хомченко Л.І., повний текст рішення виготовлено 13 грудня 2021 року),

встановив:

06 березня 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що16 червня 2010 року між сторонами було укладено договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 7600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк виконав умови договору та надав відповідачеві кредит, однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, в зв`язку з чим станом на станом 31 січня 2017 року має заборгованість в сумі 66129,75 грн., яка складається з: 7460,96 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 51993,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3125,23 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути вказану суму заборгованості та понесені витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16 червня 2010 року станом на 31 січня 2017 року заборгованість за кредитом у сумі 66129,75 грн., понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 серпня 2021 року заочне рішення від 07 квітня 2017 року скасовано, дану справу призначено до розгляду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином. Позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку. Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви. З банківської виписки видно, що відповідач здійснював операції, поповнював рахунок через Приват 24. В порушення умов кредитного договору взятого на себе зобов`язання позичальник не виконав, порушив графік погашення заборгованості, допустив прострочення зобов`язань за кредитним договором. Заочним рішенням суду від 07 квітня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 66129,75 грн., за вказаним рішенням видано виконавчий лист, за яким погашення суми заборгованості з грудня 2017 року проводилось систематично щомісячно із заробітної плати відповідача. Крім цього, висновок суду про погашення заборгованості під час виконання заочного рішення є передчасним, адже вказана заборгованість існувала на час звернення до суду з позовом в 2017 року, а повна відмова у задоволенні позовних вимог надає можливості відповідачу уникнути відповідальності у повному обсязі, оскільки повна відмова у позові є підставою для звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку статті 444 ЦПК України та підставою для повного повернення суми, що стягнута за раніше прийнятим рішенням.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 51993,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3125,23 грн. - штраф (процентна складова), суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 16 червня 2010 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, крім того надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору. За заочним рішенням суду від 07 квітня 2017 рокуу виконавчому провадженні відповідачем на користь позивача сплачено суму у рахунок погашення заборгованості 67295,43 грн., тобто ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 16 червня 2010 року щодо погашення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7460,96 грн. виконано в повному обсязі.

З вказаним висновком апеляційний суд частково не погоджується.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 16 червня 2010 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» та виявив бажання про оформлення на своє ім`я банківської послуги Кредитка «Універсальна», у якій зазначив свої персональні дані. У заяві, підписаній відповідачем, останній підтвердив факт ознайомлення і згоди з Договором про надання банківських послуг, а також підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування в Приватбанку (а.с.6).

Тобто між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, відповідачу була видана кредитка картка № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , зі строком дії перевипущеної картки до травня 2016 року (а.с.24).

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов`язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти.

Відповідно до статті 536 ЦК України боржник зобов`язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк і в порядку встановленому договором.

Відповідно до розрахунку, наданому позивачем, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 31 січня 2017 року вбачається, що нарахована позивачем заборгованість складає 66129,75 грн., яка складається з: 7460,96 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 51993,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3125,23 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 51993,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3125,23 грн. - штраф (процентна складова), суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у заяві позичальника від 16 червня 2010 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 7-8, 9-32).

З анкети-заяви відповідача (а.с. 6) вбачається, що йому було видано картку «Універсальна GOLD», даних про розмір встановленого кредитного ліміту анкета не містить, що також не зазначено і в позовній заяві.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 643 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, встановивши у даній справі, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, суд правильно зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також. Якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такий висновок суду не спростовується доводами апеляційної скарги, у тому числі про укладення між сторонами саме кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. При обчисленні розміру процентної ставки позивач також посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані. Та зазначав, що процентна ставка відповідно до тарифів змінювалась.

Але з обставин справи вбачається, що позивачем не доведено, що сторонами було узгоджено такі умови сплати процентів за користування кредитними коштами.

Так, у анкеті-заяві позичальника від 16 червня 20103 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено номер картки, який було оформлено відповідачу, не зазначено умови надання кредиту, у тому числі розмір процентів та порядок їх нарахування, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, у анкеті-заяві позичальника зазначено, що йому було видано картку «Універсальна GOLD», в той час як банком надано довідку (Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт) про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій відсутні характеристики на вид кредитної картки, отриманої відповідачем.

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог, у тому числі щодо стягнення процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та комісії покладається на позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що в частині позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, пені та штрафів слід відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має заборгованість за кредитним договором перед позивачем в сумі 7460,96 грн., а заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2017 року (а.с. 73-74), яке ухвалою того ж суду від 02 серпня 2021 року скасовано (а.с. 89-90), вказаним заочним рішенням з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 16 червня 2010 року в сумі 66129,75 грн., та яке відповідно до довідки за місцем роботи відповідача частково виконано на суму 67295,43 грн. (з урахуванням витрат та виконавчого збору) (а.с. 150-151). Оскільки стягнута та виконана на підставі скасованого заочного рішення сума перевищує суму заборгованості за тілом кредиту 7460,96 грн., яку встановлено судом до стягнення, то підстав для задоволення позову не має, адже зобов`язання за кредитним договором від 16 червня 2010 року виконано в повному обсязі.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального закону за наступних підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК Україниздійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» ставить питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 66129,75 грн.

Як убачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення, останній ставить питання про його скасування, в тому числі, у зв`язку із незгодою з сумою, яку було визначено судом першої інстанції при розгляді справи по суті.

Отже, відмова суду першої інстанції у вирішенні спору по суті позовних вимог із наведених підстав є формальною, такою що не вирішує спір по суті вимог у спосіб, визначений законом.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором із визначенням її розміру.

Крім цього, стягнення суми заборгованості, яке проведено в межах виконавчого провадження на підставі рішення суду, яке скасовано, тобто не є проведеним належним чином, вирішується шляхом повернення стягнутих грошових сум в порядку статті 444 ЦПК України щодо повороту виконання рішення суду за наявності відповідної заяви сторони.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7460,96 грн.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну розміру заборгованості, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України пропорційно задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 180,48 грн., за подання апеляційної скарги в сумі 270,72 грн.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7460,96 грн. скасувати.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7460,96 грн. задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16 червня 2010 року станом на 31 січня 2017 року за тілом кредиту в сумі 7460 (сім тисяч чотириста шістдесят) грн. 96 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 180 грн. 48 коп., за подання апеляційної скарги в сумі 270 грн.72 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 січня 2023 року

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста