Справа № 161/6865/23 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/1089/23 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Волинського національного університету імені Лесі Українки, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання наймачем житлового приміщення гуртожитку, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Волинського національного університету імені Лесі Українки (далі ВНУ ім. Лесі Українки), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання наймачем житлового приміщення гуртожитку, зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 1989 року на підставі ордеру про вселення позивач разом із сім`єю із п`яти чоловік були вселені у сімейну секцію гуртожитку АДРЕСА_1 , який належить до державного житлового фонду в особі Міністерства освіти та науки України та знаходиться у внутрішньому управлінні Університету.

Вказує, що житло в гуртожитку йому було надано у відповідності до ст. 127, 129 Житлового кодексу УРСР як працівнику відповідача. На даний час він звільнений з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, а тому вважає, що користування даним житловим приміщенням має відбуватися на підставі ст. 61 ЖК УРСР шляхом укладення договору житлового найму.

Однак, у відповідь на заяву про укладення договору найму на житло у сімейному гуртожитку, відповідач, повідомив, що підстав для укладення даного договору немає, оскільки гуртожиток №6 не призначений для проживання сімей викладачів та працівників Університету, а тому на думку відповідача, на нього не поширюється права наймача.

Вважає, що такими діями відповідач порушує його конституційне право на житло.

На підставі наведеного, просить суд визнати його наймачем житлового приміщення гуртожитку АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача укласти договір житлового найму.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Волинського національного університету імені Лесі Українки, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання наймачем житлового приміщення гуртожитку, зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду є незаконним і не обґрунтованим, оскільки нівелює встановлені законом основоположні правові поняття, визначені Законом та поширюються на статус сторін. Зокрема, ні відповідач ні суд не спростували достовірно встановлені факти щодо державного житлового фонду і знаходиться в оперативному управлінні Університету, який надає сімейним викладачам та працівникам житло в гуртожитку на підставі ордера для постійного проживання. Просить рішення скасувати, постановити нове рішення в якому позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Волинський національний університет імені Лесі Українки вказує, що рішення є законним та обґрунтованим, і таким що прийняте у відповідності до дійсних встановлених обставин справи, що підтверджуються матеріалами справи. Жодні інші доводи апелянта не спростовують законних висновків суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_4 , а також треті особи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право проживання позивача у гуртожитку №6 на підставі вселення згідно положень ст. 127-129 ЖК УРСР ніким не оспорюється, будь-яких неправомірних дій зі сторони відповідача щодо позбавлення позивача права проживання, в тому числі і шляхом виселення, не вчинялося, а тому суд вважає, що права позивача, передбачені ст. 47 Конституції України, не порушені, а тому відсутні підстави для заміни підстав проживання в займаній позивачем жилій площі у гуртожитку №6 Університету шляхом укладення договору житлового найму, а отже вимоги позивача до задоволення не підлягають.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Судом встановлено, що 25 серпня 1989 року позивач ОСОБА_2 як працівник інституту, треті особи ОСОБА_3 (дружина позивача), ОСОБА_4 (син позивача, знятий з реєстрації) та ОСОБА_5 (дочка позивача - вибула), ОСОБА_6 (померла) отримали від Луцького педагогічного інституту, правонаступником якого є відповідач ВНУ ім. Лесі Українки, ордер № 18 на вселення у жиле приміщення в гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с. 13).

На даний час,позивач звільнений з роботи в університеті у зв`язку із виходом на пенсію та продовжує проживати в гуртожитку АДРЕСА_1 , разом з дружиною.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» та ст.ст. 61, 127, 129 ЖК України звернувся до відповідача з метою укладення договору житлового найму на підставі ордеру на житлове приміщення між університетом та ним. Однак, листом ВНУ ім. Лесі Українки від 30.05.2022 року №03-25/01/1150 позивача повідомлено, що правові норми Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», ст. 61 ЖК України не поширюються на відносини, що виникли між сторонами, а тому їх застосування є безпідставними.

Відповідно до вимог статті 128 Житлового кодексу України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до статті 127 ЖК України гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

Таким чином, позивач разом із членами сім`ї, які були вказані в ордері на житлове приміщення від 1989 року, вселився у надану їм житлову площу в гуртожитку №6 Університету, зареєструвався у ній, на підставі ст. 127, 128, 129 ЖК УРСР, а отже, ордер був зреалізований .

Також, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 3 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Згідно правовстановлюючих документів, гуртожиток №6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не має статусу сімейного типу та належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки на праві державної власності, а право оперативного управління належить відповідачу (а.с. 16).

Відтак, сфера дії вищезазначеного закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, щодо укладення договору найму житлового приміщення для проживання у гуртожитку №6 Університету, на який вказує позивач, як на підставу для задоволення позову.

Посилання позивача на ст. 61, 64 глави 2 ЖК України, які регулюють питання користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду, що виникають на підставі договору найму жилого приміщення, як на обов`язок відповідача укласти з ним зазначений договір, є також безпідставними, оскільки, позивач був вселений у гуртожиток на підставі ст. 127-129 глави 4 ЖК УРСР, як працівник Луцького педінституту на час роботи, а тому, не поширюються на правовідносини між сторонами.

Дані обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року та підтверджені постановою Волинського апеляційного суду від 10 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_4 (сина позивача) до ВНУ ім. Лесі Українки, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання, у яких встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 був вселений в гуртожиток в порядку глави 4 ЖК УРСР (ст. 127-129), як працівник Луцького педінституту на час роботи останнього, а тому застосування ст. 65 ЖК УРСР до спірних правовідносин є безпідставним (а.с. 50-54), а тому, згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Вселення відповідача в гуртожиток визначалося пунктами 8,9 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 року, яке діяло до 12.08.2015 року.

При цьому, позивач, як на підставу порушеного права на житло, посилається на Примірне положення про користування гуртожитком, затверджене постановою КМУ №498 від 20.06.2018 року, відповідно до якого, робить висновок, що користування гуртожитком можливе виключно на підставі договору житлового найму.

Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що між сторонами діє формальний майновий найм у вигляді відплатного користування житлом, оскільки відповідач надав житло у користування позивача та нараховує плату за користування житлом, а сім`я позивача оплачує йому користування. Однак, такі доводи є безпідставними, оскільки відповідачем здійснюється підміна понять щодо підстав регулювання правовідносин, що виникли між відповідачем, позивачем та членами його сім`ї.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 разом зі членами сім`ї 25.08.1989 року був заселений у спірне приміщення на підставі відповідного ордеру на вселення у порядку ст. 127-129 ЖК УРСР, що регулюють питання вселення у гуртожитки, в тому числі і працівників та членів їх сімей на час виконання трудових відносин, отже, правовими підставами проживання позивача у гуртожитку № 6 за адресою АДРЕСА_2 є саме ст. 127-129 ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Особа, яка звертається до суду з позовом, повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені. Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушені його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача, що ОСОБА_2 зроблено не було.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог і відмову в їх задоволенні.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий

судді :