Справа № 759/8675/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

при секретарі судового засідання - Лазуренко А.В.,

за участі представника позивача - Подольної О.М. ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду м. Києва з Святошинського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - для розгляду за підсудністю на підставі ухвали від 29.07.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.11.2006 між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №168/П/РП/2006-840.

Відповідно до кредитного договору, банк надає відповідачу грошові кошти в сумі 48425,00 доларів США під 10,0 % річних, строком на 240 місяців.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки від 23.11.2006.

Згідно з цим договором поруки, поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 , взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006, в тому числі:

повернути до «20» листопада 2016 кредит у сумі у сумі 48 425,00 доларів США;

сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 10,0 річних із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360);

сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором;

сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Вказує, що позивач набув право вимоги за кредитним договором №168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 на підставі мирової угоди укладеної з ПАТ «КБ «Надра», що була затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.06.2020 у справі №910/19158/16.

Просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором, яка станом на 02.09.2020 складає 82 498,51 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2 212 453,29 грн, в тому числі: по сумі основного боргу - 41 811,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 121 314,91 грн, прострочені відсотки за користування кредитом (набуті станом на 02.06.2020) - 40 686,64 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 091 138,38 грн, прострочені відсотки (за період з 02.06.2020 по 10.01.2022) нараховані за користування кредитом - 169 839,10 грн, а всього заборгованість за кредитним договором № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 у розмірі 2382292 (два мільйони триста вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто дві) гривень 39 копійок.

21 жовтня 2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.

24 жовтня 2022 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідачів.

08 листопада 2022 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи.

Ухвалою суду від 11.11.2022 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

23 березня 2023 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву в якому ставить під сумнів розмір заборгованості, вказує, що кредит виданий у доларах США, а стягнення відбувається в гривні, просить припинити договір поруки, застосувати строки позовної давності до вимоги стягнення періодичних платежів, припускає, що право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача за договором відступлення, то такий договір слід тлумачити, як договір факторингу, а також посилається на рішення суду по справі № 759/1165/17.

Вважає, що до вимог позивача по справі має бути застосовано строк позовної давності за наявності у кредитному договорі відповідного застереження.

Наголошує на тому, що порука ОСОБА_4 є припиненою, оскільки з позовом до ОСОБА_4 позивач звернувся через понад три річний термін з моменту виявлення прострочки.

На думку відповідачів, Державна іпотечна установа не має ліцензії на здійснення валютних операцій, а також надано лист Національного банку України № АО 27/06/2023 від 27.06.2023, що Державна іпотечна установа - фінансова Установа, але ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання послуг з факторингу Державній іпотечній установі не видавалося.

Від представника Державної іпотечної установи надійшло пояснення та повідомляє, що Державна іпотечна хоч і є фінансовою установою, однак, генеральної чи відповідної індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій на момент укладання договору відступлення прав вимоги не мала, а тому, здійснювати обслуговування кредиту в іноземній валюті, право вимоги за яким отримала на підставі договору відступлення прав вимоги, правових підстав також не має. Вказана інформація є загальнодоступною і розміщена на офіційному веб-сайті Позивача.

Просить звернути суд, що факторингова діяльність не стосується статутній діяльності Державної іпотечної установи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 23.11.2006 між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 168/П/РП/2006-840.

Згідно умов п.п. 1.1, 1.3.1. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 48 425,00 доларів США в порядку і на умовах визначених цим договором. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10,0 % відсотків річних (із розрахунку 360 днів у році).

Банк надає позичальнику кредит строком на 240 місяців, відповідно до п.1.4. кредитного договору.

Як встановлено в судовому засіданні, позичальник отримав кредит у сумі 48 425,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № NL-16 від 23.11.2006.

В пункті 2.1. кредитного договору, зазначено, що в якості забезпечення виконання позичальником свої зобов`язань щодо погашення кредиту сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені нижче строки наступні договори:

- в день укладення цього договору, договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу майнові права, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № С-150 К2 К-49-17 від 16.10.2006, оціночною вартістю 346 500,00 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття цінних паперів у заставу складає 68 613,86 грн (п.2.1.1. кредитного договору);

- в день зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах на рахунок в цінних паперах позичальника, відкритий у Відкритому акціонерному товаристві комерційний банк «Надра», як зберігача, договір застави цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу цінні папери (облігації), придбані на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № С-150 К2 К-49-17 від 16.10.2006; (п.2.1.2 кредитного договору);

- протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на Нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,98 (п`ятдесят шість цілих дев`яносто вісім сотих метрів квадратних, яка складається з 1 кімнати на 19 (дев`ятнадцятому) поверсі, яка повинна бути застрахована акредитованою ВАТ КБ «Надра» страховою компанією, де вигодонабувачем за договором страхування є ВАТ КБ «Надра» (п. 2.1.3. кредитного договору).

Пунктом 2.2 кредитного договору передбачено, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, банк укладає з ОСОБА_4 , договір поруки - в день укладення цього договору.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом: перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника, за реквізитами, вказаними позичальником письмово після укладення договору застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів. П.3.3.2. щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 613,00 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2. цього договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця (п. 3.3.3 кредитного договору). Кінцевий термін повернення кредиту - 20.11.2026 (п. 3.3.4 кредитного договору).

Пунктом 3.5. кредитного договору встановлено наступне, якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку:

- прострочені відсотки за користування кредитом;

- відсотки за користування кредитними коштами;

- пені та штрафи;

- прострочена сума кредиту;

- сума кредиту.

Згідно пункту п. 5.2. кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3. цього договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% (один) відсоток, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми з кожен день прострочення.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки від 23.11.2006.

Згідно з цим договором поруки поручитель поручається перед кредитором за належне виконання відповідачем-1, взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006, в тому числі:

повернути до «20» листопада 2016 року кредит у сумі у сумі 48 425,00 (сорок вісім тисяч чотириста двадцять п`ять) доларів США;

сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 10,0 (десять цілих нуль десятих) річних із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360);

сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором;

сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Пунктом 2.1. договору поруки встановлено, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині.

Пункт 2.2. договору поруки передбачає, що поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов`язань і необхідності їх виконання поручителем.

Згідно Закону України №2478-VII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» частина четверта статті 559 Цивільного кодексу України викладена в наступній редакції:

"Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання"

Відповідно розділу ІІ цього Закону «Прикінцеві та перехідні положення»:

1.Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. / Закон набрав чинності з 04.11.2018, а введений в дію з 04.02.2019р./

2.Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

На виконання вимог Кредитного договору (з урахуванням внесених змін до нього) та Договору поруки зі змінами, внесеними Додатковим договором, Позичальнику та поручителю були відправлені вимоги про порушення зобов`язання.

21 травня 2020 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Комерційний Банк «Надра» укладено договір відступлення права вимоги.

Пунктом 1 договору відступлення зазначено, що «в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору/іпотеко держателю/заставодержателю належні банку, а новий кредитор/іпотеко держатель заставодержатель набуває права вимоги банку до заставодавців/іпотекодавців та/або поручителів та/або майнових поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору, надалі-основні договори, надалі за текстом - права вимоги.

Пунктом 2 договору відступлення вказано, що «за цим договором новий кредитор/іпотекодержатель/заставодержатель в день настання відкладальної умови, визначеної в п.14.1. цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Права кредитора/іпотекодержателя/заставодержателя за основними договорами переходять до нового кредитора кредитора/іпотекодержателя/заставодержателя у повному обсязі та на умовах, які існують на момент набуття права вимоги.

В свою чергу, п. 14.1. договору відступлення передбачає, що «Відкладальною умовою, за якою сторони пов`язують набрання чинності цим договором та перехід прав вимоги за основними договорами від банку до нового кредитора/іпотекодержателя/заставодержателя, є - набрання законної сили ухвалою Господарського суду м. Києва в справі № 910/19158/16 про затвердження Мирової угоди. Моментом настання відкладальної умови вважається - день набрання законної сили ухвалою Господарського суду м. Києва в справі № 910/19158/16 про затвердження Мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Господарського суду м. Києва про затвердження Мирової угоди підписана - 02.06.2020.

Отже, починаючи з 02 червня 2020 року, установа набула усі права вимоги за кредитним договором укладеним між банком та ОСОБА_3 . Також, згідно договору відступлення права вимоги установа набула право вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.

13 січня 2022 року Державна іпотечна установа направила вимоги відповідачам про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 168/П/РП/2006-840 від 23 листопада 2006 року та повторне повідомлення про відступлення прав вимоги.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Боржником у зобов`язанні є особа, яка має обов`язок виконати на користь кредитора певну дію або утриматися від виконання певної дії. Тобто боржник - це зобов`язана сторона. В свою чергу кредитором є сторона зобов`язання, яка має право вимагати вчинення на свою користь певної дії або утриматися від її вчинення. Тобто кредитор - це уповноважена сторона.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 554, 610 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

В той же час, частина 1 ст. 533 ЦК України передбачає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Приписами ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 2 ст. 556 ЦК України для поручителя як солідарного боржника передбачено інші наслідки виконання ним солідарного обов`язку, а саме встановлено, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, що також відповідає нормі п.3 частини 1 ст.512 ЦК України, відповідно до якої виконання обов`язку боржника поручителем є підставою для заміни кредитора у зобов`язанні.

Відповідач ОСОБА_3 порушив зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, cтаном на 10.01.2022р. загальна сума заборгованості за Кредитним договором № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006р. становить : 2 382 292,39 грн.

Заборгованість набута Державною іпотечною установою за кредитним договором № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 ОСОБА_3 02.06.2020 складає: 82 498,51 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 становить: 2 212 453,29 грн., в тому числі:

- по сумі основного боргу - 41 811,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 121 314,91 грн,

- прострочені відсотки за користування кредитом (набуті станом на 02.06.2020) - 40 686,64 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 091 138,38 грн.

Крім того:

- прострочені відсотки (за період з 02.06.2020 по 10.01.2022) нараховані за користування кредитом складають - 169 839,10 грн.

В судовому засіданні встановлено, що позивач належним чином виконував свої обов`язки по наданню кредиту, а відповідач ОСОБА_3 отримав кредит, але належним чином не виконав свої обов`язки за договором.

Підписуючи спірний кредитний договір та договір поруки, відповідачі погодилися з усіма умовами кредитування, у тому числі щодо процентної ставки за кредитом та порядком нарахування і сплати процентів.

Сторони договору тривалий час виконували його умови і заперечень щодо порядку надання кредиту та обов`язків позичальника з його повернення не заявляли.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особи за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (стаття 522 ЦК України).

Згідно статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заперечуючи проти вимог кредитора щодо повернення боргу в гривні, представник відповідачів сам надав докази, що НБУ підтвердило, що Державна іпотечна установа не має валютної ліцензії.

Проте, як вбачається з матеріалів справи починаючи з 02.06.2020 Установа набула усі права вимоги за Кредитним договором укладеним між банком та ОСОБА_3 . Також, згідно договору відступлення права вимоги установа набула право вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором виключно в гривні.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Відтак особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Так як Державна іпотечна установа є правонаступником по кредитному договору 168/П/РП/2006-840 від 23 листопада 2006 року та похідних договорах, оскільки набула всі права вимоги по даному кредитному договору, то установа на законних підставах може нараховувати за прострочені платежі проценти за користування кредитними коштами, пені, штрафи, тощо, згідно умов кредитного договору.

Заявивши вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості за спірним кредитним договором у гривнях, позивач, як новий кредитор, визначився з валютою грошового зобов`язання боржників.

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, Установа набула усі права за Кредитним договором, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, додатком № 1 договору відступлення прав (графа №9) визначено, що вартість права вимоги за зобов`язанням за кредитним договором встановлена у грошовій одиниці - гривні.

При цьому, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2020р. по справі № 464/3790/16-ц зроблено правовий висновок, наступного змісту:

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.»

Ухвалою ВСС від 11.03.2015 у справі №6-1230св15 касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», подану на рішення Апеляційного суду Харківської області від 15.12.2014, задоволено. Апеляційна інстанція відмовила в позові, виходячи з того, що в підприємства відсутня ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитними договорами в доларах США.

Скасовуючи це рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що така ліцензія потрібна при укладенні кредитного валютного договору. А в цьому випадку між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір цесії, тому висновок про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості є помилковим.

Отже, належним виконанням зобов`язання з боку боржника буде повернення кредиту в строки, в розмірі та валюті, визначених кредитним договором. Однак, якщо в нового кредитора немає ліцензії НБУ на валютний розрахунок, суд стягує заборгованість за курсом НБУ на момент ухвалення рішення.»

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Оскільки, договір відступлення прав вимоги, з первісним кредитором відступався банком в гривні, тому всі нарахування, проводились в гривні.

Розрахунки між установою та банком за відступлене право вимоги проводилися в гривні, таким чином ДІУ робила розрахунки по кредитному договору про іпотечне кредитування також в гривні.

Постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року по справі № 641/8905/16-ц з провадженням № 61-30724св18 зазначає, що розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості.

Але, оскільки ДІУ не має генеральної та індивідуальної ліцензій на здійснення валютних операцій, та враховуючи, те, що вартість прав за договором відступлення визначена у національній грошовій одиниці - гривні, позивач заявляє вимогу про стягнення заборгованості саме у гривневому еквіваленті, що відповідає висновку про застосування норм прав за подібними правовідносинами, зробленими у постанові Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 464/3790/16-ц.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Але, оскільки ДІУ не має генеральної та індивідуальної ліцензій на здійснення валютних операцій, та враховуючи, те, що вартість прав за договором відступлення визначена у національній грошовій одиниці - гривні, позивач заявляє вимогу про стягнення заборгованості саме у гривнях, а не в доларах США.

Заборгованість відповідачів підтверджується розрахунком заборгованості за договором № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 станом на 02.06.2020 наданим ПАТ КБ «НАДРА БАНК» на дату укладення мирової угоди та довідкою про стан заборгованості від 10.01.2022 за № 299/32/4 наданою ДІУ.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено по справі, згідно з пунктом 3.3.4 кредитного договору позичальник зобов`язався повністю повернути кредит та сплатити проценти за договором до 20.11.2026.

Пред`явивши позов у цій справі, кредитор скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредитних коштів солідарними боржниками, заявивши одночасно вимогу про стягнення процентів за кредитом згідно статей 1054, 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Вимогами частини 1 та частини другої статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно статей 553, 554 ЦК України ОСОБА_4 несе відповідальність як солідарний боржник і порука не припинена.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Кредитний договір діючий, кінцевий термін повернення кредиту - 20.11.2026 (п. 3.3.4 кредитного договору).

Пунктом 2.1. договору поруки встановлено, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині.

Пункт 2.2. договору поруки передбачає, що поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов`язань і необхідності їх виконання поручителем.

В ч. 2 розділу II прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року № 2478-VIII повідомлено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після в дію цього Закону.

В Законі зазначені зміни щодо ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Отже, позивач має всі підстави заявити позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором до відповідача - 2, оскільки остання несе відповідальність як солідарний боржник і порука не припинена.

Твердження відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки сторонами договору визначено строк виконання позичальником свого обов`язку повернути кредит та сплатити проценти до 20.11.2026, тому кредитор вправі вимагати дострокового виконання такого обов`язку у будь-який час протягом визначеного строку виконання, лише зі спливом якого відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності.

Статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на кожну сторону, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У порушення вказаних процесуальних норм відповідачами не доведено, що вимоги кредитора про повернення заявленої суми кредиту на момент набуття ним права вимоги за спірними договорами, пред`явлені позивачем за межами строку позовної давності та строку, протягом якого кредитор вправі пред`явити вимогу до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України), з огляду на розмір щомісячного платежу для погашення 48 425,00 доларів США кредиту до 20.11.2026 - 613,00 (шістсот тринадцять) доларів США, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні таких вимог Державної іпотечної установи.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що первісний кредитор у 2017 році подавав до Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення заборгованості по кредитному договору №168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 та похідними договорами. Рішенням суду від 20.09.2018 року в позовній заяві відмовлено. При цьому зазначено: «Судом встановлено, шо позивач у якості доказів не надав суду документи, про направлення відповідачам досудової вимоги, а отже у Позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів. Відповідачі вимоги банку про повернення кредиту не отримували. Дана позиція узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України в постанові від 21.03.2017 року по справі № 916/2330/16, Верховного суду України в постанові від 14.09.2016 року по справі № 569/1648/14-ц.

Суд вважає, що порядок стягнення простроченої заборгованості та платежів, строк сплати яких не настав - не можна вважати процедурою досудового врегулювання спору. Вказана процедура регулює саме порядок стягнення заборгованості та платежів, строк сплати яких не настав та покликана врегулювати відносини між кредитором боржником в сфері споживчого кредитування.»

В правовій позиції Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року по справі № 725/4748/20, провадження № 61-291св22 постановлено: «У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом.»

Твердження представника відповідачів, що договір відступлення права вимоги - це договір факторингу і державна іпотечна установа повинна здійснювати стягнення заборгованості маючи ліцензію, не знайшло свого підґрунтя. Судом встановлено, що в статуті Державної іпотечної установи відсутня факторингова діяльність, а Державна іпотечна установа отримала право вимоги за вищезазначеним кредитним договором на підставі укладеного договору відступлення права вимоги. В листі Національного банку України також повідомлено, що Державна іпотечна установа не займається факторинговою діяльністю.

Правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15 та від 13 квітня 2016 року у справі № 3-238гс16, що розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення вимоги; балансова вартість майна, переданого в іпотеку, є значно більшою, ніж розмір заборгованості боржника, та дійшов висновку, що оспорювані договори відступлення прав є договорами факторингу, оскільки вказана різниця є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу.

Велика Палата Верховного Суду зробила наголос на тому, що зі змісту статей 512, 1077 ЦК України, правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу розмежовуються.

Аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути солідарно витрати по сплаті судового збору в розмірі 35734,39 грн.

Керуючись ст.ст. 2,4,5,12,13,76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Державної іпотечної установи (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 34) заборгованість за кредитним договором, яка станом на 02.09.2020 складає 82 498,51 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2 212 453,29 грн, в тому числі: по сумі основного боргу - 41 811,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 121 314,91 грн, прострочені відсотки за користування кредитом (набуті станом на 02.06.2020) - 40 686,64 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.06.2020 - 1 091 138,38 грн, прострочені відсотки (за період з 02.06.2020 по 10.01.2022) нараховані за користування кредитом - 169 839,10 грн, а всього заборгованість за кредитним договором № 168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 у розмірі 2382292 (два мільйони триста вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто дві) гривень 39 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Державної іпотечної установи (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 34) судовий збір у розмірі 35734 (тридцать п`ять тисяч сімсот тридцать чотири тисячі) гривень 39 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.11.2023.

Суддя А.М.Анохін