справа № 759/8373/22
головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
провадження № 22-ц/824/5639/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Микитишин Оксани Миколаївни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року

у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наш дім на Львівській 22» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наш дім на Львівській 22» (надалі по тексту - ОССБ «Наш дім на Львівській 22», позивач) звернулося до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування вимог, позивач зазначив, що відповідач був власником квартири АДРЕСА_1 , згідно з Свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 08 лютого 2010 року.

31 липня 2017 року між ОСББ «Наш дім на Львівській 22» і ТОВ «Керуюча компанія з обслуговування житлового будинку», як управителем, було укладено договір №3 управління багатоквартирним будинком, відповідно до п.1.1 якого об`єднання доручає, а управитель зобов`язується здійснювати за рахунок внесків та інших платежів співвласників багатоквартирного будинку діяльність, спрямовану на забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, забезпечувати співвласникам можливість отримувати житлово-комунальні та інші послуги належної якості за обґрунтованими цінами та вчиняти інші дії, обумовлені договором.

Позивач зазначає, що між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем не було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, проте відповідач житлово-комунальними послугами фактично користується, за послуги не сплачує.

Станом на січень 2021 року відповідач заборгував позивачу кошти за житлово-комунальні послуги у розмірі 41 450 грн 15 коп.

Зважаючи на викладене вище, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 41 450 грн 15 коп., судовий збір у розмірі 2 481 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року позов ОСББ «Наш дім на Львівській 22» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Наш дім на Львівській 22» заборгованість зі сплати комунальних послуг та внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 41 450 грн 15 коп.

У частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Наш дім на Львівській 22» витрат на правову допомогу відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вважав, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відмовляючи у стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, а саме відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Микитишин О.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року та ухвалити нове законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не вчинив дій щодо належного повідомлення відповідача як сторони у справі. Відповідач з початком війни внаслідок військової агресії російської федерації проти України фактично проживає за містом і не виключає того факту, що з урахуванням строків збереження поштових надходжень і відділення поштового зв`язку, листи адресовані на його ім`я були повернуті назад адресату.

Відповідач та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1999 року. Рішенням Святошинського районного суду від 07 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

В період перебування сторін у шлюбі на відповідача було оформлено право власності на майно, в тому числі і на кв. АДРЕСА_2 , яка згідно з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації зареєстрована за відповідачем на підставі Свідоцтва про право власності від 08 лютого 2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення міста Києва.

Вказана квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та відповідач є співвласниками вказаної квартири, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду від 11 січня 2022 року у справі №759/13234/18.

Спільне володіння майном породжує не тільки права, але й обов`язки щодо цього майна, тому обов`язок приймати участь в утриманні квартири та сплачувати житлово-комунальні послуги покладається на обох співвласників, а не одного відповідача. Крім цього, у квартирі до 24 лютого 2022 року разом з ОСОБА_1 проживала його колишня дружина та двоє їх спільних дітей.

З 04 лютого 2021 року право власності на вказану квартиру на підставі договору дарування квартири перейшло до матері колишньої дружини відповідача - ОСОБА_4 . З дати набуття права власності на квартиру, остання переоформила всі особові рахунку на своє ім`я. Позивачу було достеменно відомо про зміну власника житла, кількість зареєстрованих та фактично проживаючих осіб та їх співвласників за спірний період.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, за відсутності належних доказів про факт користування житлово-комунальними послугами з боку відповідача, за наявності іншого власника цієї квартири, заборгованість стягнуто виключно з відповідача.

В матеріалах справи відсутній договір №3 управління багатоквартирним будинком від 31 липня 2017 року, а також документальне підтвердження факту надання позивачем та їх споживання відповідачем житлово-комунальних послуг, їх обсяг, фактичну вартість, настання строку для сплати за такі послуги.

Судом першої інстанції не встановлено факту направлення рахунків відповідачу, а також можливості врегулювання спірно питання в позасудовому порядку.

З наданого позивачем розрахунку не зрозумілі підстави нарахування заборгованості, складові елементи суми боргу, та за які періоди здійснено нарахування. Строки оплати витрат, встановлених протоколом №6 зборів власників житлових і нежитлових приміщень від 11 квітня 2019 року, не визначені.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, де проти її задоволення заперечує та просить в її задоволенні відмовити. Посилається на те, що суд першої інстанції стягнув заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період до лютого 2021 року, тобто до зміни власника квартири. Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що комунальні послуги позивачем йому не надавалися чи надавалися неналежної якості. Дійсно, у відповідача триває спір щодо цієї квартири, однак остаточне рішення у справі не ухвалене. А також, подав заяву про стягнення витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи предмет спору, ціну позову та те, що ця справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку з утримання своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги, визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність між позивачем та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати за житлово-комунальні послуги, якими він користується.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 756/11450/15-ц (провадження № 61-13325св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615//18-ц (провадження № 61-14819св20).

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1999 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

У період перебування сторін у шлюбі за відповідачем ОСОБА_1 було оформлено право власності на майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_3 , яка згідно з відповіддю Київського міського бюро технічної інвентаризації зареєстрована за ним на підставі свідоцтва про право власності від 08 лютого 2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення міста Києва (а.с. 12).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року, здійснено розподіл спільного майна подружжя.

За ОСОБА_2 , в тому числі, було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., номер запису про право власності: 40412123, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 280282690 від 20 жовтня 2021 року.

04 лютого 2021 року на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_4 (https://reestr.court.gov.ua/Review/93972042).

Постановою Київського апеляційного суду від 11 січня 2022 року заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року про поділ спільного майна подружжя було скасоване та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ задоволено частково, та серед іншого квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом права власності подружжя і поділено між сторона в рівних частках (https://reestr.court.gov.ua/Review/104832128).

Отже, відповідач був власником вказаної квартири, починаючи з 08 лютого 2010 року по 04 лютого 2021 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року у справі № 759/7672/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Наш дім на Львівській 22» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги станом на 2018 рік у розмірі 36 120 грн 69 коп., три проценти річних - 1 064 грн 67 коп., інфляційні витрати - 3 320 грн 16 коп., всього: 40 072 грн 88 коп. (https://reestr.court.gov.ua/Review/83695030).

Як вбачається з позовної заяви у цій справі стягується заборгованість за житлово-комунальні послуги за період грудень 2019 року - січень 2021 року.

З огляду на це, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за житлово-комунальні послуги за наявності іншого власника вказаної квартири стягнута виключно з відповідача.

31 липня 2017 року між ОСББ «Наш дім на Львівській 22» і ТОВ «Керуюча компанія з обслуговування житлового будинку», як управителем було укладено договір №3 управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до п.1.1 якого об`єднання доручає, а управитель зобов`язується здійснювати за рахунок внесків та інших платежів співвласників багатоквартирного будинку діяльність, спрямовану на забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, забезпечувати співвласникам можливість отримувати житлово-комунальні та інші послуги належної якості за обґрунтованими цінами та вчиняти інші дії, обумовлені договором.

Протоколом № 6 загальних зборів від 24 березня 2019 року затверджено, що витрати на утримання 1 м площі для нежитлових приміщень складають 6 грн 77 коп. Зазначений тариф є чинним.

Тарифи за послуги з передачі електричної енергії та послуги централізованого тепла та водопостачання встановлюються їх постачальником. ( а.с.14-16).

Заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку розрахована шляхом множення площі квартири (88,00 м2) на актуальний на період, за який здійснюється розрахунок, тариф, затверджений протоколом загальних зборів.

Відповідач фактично користується житлово-комунальними послугами, однак за послуги не сплачує, тому станом на січень 2021 року відповідач заборгував позивачу кошти за житлово-комунальні послуги у розмірі 41 450 грн 15 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не додано документів на підтвердження надання послуг та здійснення витрат на утримання будинку, то апеляційний суд встановив таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.

Так, статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено порядок оформлення претензій споживачів.

Зокрема, відповідно до частин першої, другої, четвертої вказаної статті у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг.

У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг.

За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Отже, встановлення факту надання житлово-комунальних послуг неналежної якості законодавцем врегульовано в позасудовому порядку.

Одночасно факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги, що є порушенням умов договору в розумінні статей 526,530 ЦК України, повинен бути зафіксований належним чином.

Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходить із відсутності підстав для звільнення відповідача від оплати спожитих послуг, що надавалися позивачем, оскільки відповідачем не надано належних доказів звернення до позивача з метою складання акту-претензії щодо неналежного виконання житлово-комунальних послуг.

Щодо доводів апеляційної скарги, про те, що відповідачу належить лише частина квартири та з урахуванням цієї частини і має бути вирішене питання щодо нарахування заборгованості, апеляційний суд враховує таке.

Частиною 1 статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина 4 статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок,що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Враховуючи викладене, наявні підстави для стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідача, який є співвласником квартири, який при цьому має право звернутися до суду з позовом до інших співвласників указаної квартири про відшкодування таких витрат у порядку регресу.

Апеляційний суд належним чином дослідив всі обставини справи, інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши подану позивачем заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія апеляційного суду дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Представником позивача - адвокатом Дерев`янчуком В.А. в строки встановлені апеляційним судом разом з відзивом подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яка була направлена іншому учаснику справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, надано:

додаткова угода № 5 від 20 квітня 2022 року до договору про надання правової допомоги від 16 квітня 2019 року;

акт приймання-передачі наданих послуг від 24 квітня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 16 квітня 2019 року та додаткової угоди № 5 від 20 квітня 2022 року з ведення судової справи в Київському апеляційному суді;

Пунктом 1 додаткової угоди № 5 до договору про надання правової допомоги від 16 квітня 2019 року, укладеного між позивачем та АО «Дерев`янчук, Макаренко та партнери» визначено, що сторони домовилися про те, що адвокат надасть правову допомогу клієнту у супроводі судової справи №759/8373/22 в Київському апеляційному суді. При визначенні вартості юридичних послуг для ведення цієї справи адвокатом застосовується знижка у розмірі 80%, тобто вартість роботи адвоката Дерев`янчука В.А. за 1 год. становить 1 000 грн.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представництво інтересів позивача здійснював адвокат Дерев`янчук В.А., який підготував та подав відзив на апеляційну скаргу.

Із акту приймання-передачі наданих послуг від 24 квітня 2023 року вбачається, що на підготовку та направлення до суду та відповідачу відзиву на апеляційну скаргу адвокатом було потрачено 1,5 год, що становить 1 500 грн.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідач не скористався своїм правом, наданим йому частиною 6 статті 137 ЦПК України, та не заявив клопотання про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, дослідивши надані представником позивача докази щодо понесених позивачем витрат під час розгляду справи судом апеляційної інстанції і надавши їм належну оцінку, врахувавши результат розгляду справи по суті, а також оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення заяви відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, за наслідками судового розгляду апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, що її подала.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Микитишин Оксани Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наш дім на Львівській 22» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1 500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська