Справа № 509/402/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за умовами якого, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,5348 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:1957, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадібна ділянка). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в реєстрі за № 4115. У квітні 2019 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що його земельна ділянка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, за його заявою було відкрито кримінальне провадження та визнано його потерпілим. Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилається на порушення його права власності на земельну ділянку, та просить:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27735778 від 31.12.2015 року державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, яке зареєстроване державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіним І.С.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

04.11.2022 р. відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відтак не прийняв подарунок за договором дарування від 27.11.2008 року, та відповідно договір дарування підлягає визнанню недійсним.

16.03.2023 року представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого позивач вважає зустрічний позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки практика Верховного Суду на яку посилається ОСОБА_2 не може бути застосована у даній справі, та зважаючи на те, що на виконання договору дарування було передано земельну ділянку, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У судове засідання 13.12.2023 року сторони не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, посилаючись на захворювання на коронавірус. Проте, оскільки представником не надано жодних підтверджуючих документів, та зважаючи на тривалий розгляд справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Третя особа державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін І.С. в судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд розглянув матеріали справи та встановив, що 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за умовами якого, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,5348 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:1957, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадібна ділянка). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в реєстрі за № 4115.

13.04.2019 року, Позивач звернувшись до приватного нотаріуса Фролової Р.В., дізнався про те, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, на підтвердження чого надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована 13.04.2019 року.Згідно вказаної довідки, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.01.2016, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27735778 від 31.12.2015, державний реєстратор Южалкін І.С.

23.04.2019 року Позивач звернувся до СУ ГУНП в Одеській області із заявою про кримінальне правопорушення, про що свідчить витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню №0000469.

15.07.2020 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000469 було затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням були встановлені наступні обставини.

Злочинний план полягав у тому, що так як раніше ОСОБА_2 був попереднім власником вказаної земельної ділянки, проте 27.11.2008 року подарував її ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вирішив приховати такі обставини відчуження землі іншій особі та видати себе за власника, який загубив свої правовстановчі документи.

На виконання зазначеного злочинного плану ОСОБА_2 видав довіреність на ОСОБА_3 , запевнивши його в тому, що він є законним власником земельної ділянки. ОСОБА_3 діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 , звернувся до Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області з листом про надання копії старого державного акту на право власності на земельну ділянку на колишнього власника ОСОБА_2 , та на підставі листа від 27.10.2015 року отримав копію зазначеного державного акту ЯК 312416 від 27.11.2008 року. Після цього ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав оголошення про визнання втраченим зазначеного державного акту ЯК 312416 від 27.11.2008 року.

Надалі, 13.11.2015 року ОСОБА_3 звертається до державного реєстратора прав на нерухоме майно Козлова Юрія Викторовича з заявою про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 , проте у реєстрації було відмовлено в зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам законодавства.

Тоді 25.12.2015 року ОСОБА_3 звертається до державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Антінескул Юлії Василівни, яка внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 12881795 від 25.12.2015 року про право власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 . Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27735778 від 31.12.2015 року.

Проте, реалізувати вказану земельну ділянку ОСОБА_2 не вдалося в зв`язку з тим, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ був накладений арешт на земельну ділянку за виконавчим листом на користь ТОВ КБ «СоцКом Банк».

Із даним позовом позивач звернувся до суду 25.01.2022 року, тобто, в межах строку загальної позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цьогоЗакону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 по справі № 761/15741/17.

Відповідно до п. 9. ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду про набуття, зміну або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для проведення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нерухоме майно за належним власником.

Згідно ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Так, станом на 27.11.2008 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:003:1957, що розташована за адресою: масив АДРЕСА_1 , у ОСОБА_2 було відсутнє.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 звертаючись до відділу Держгеокадастру та державного реєстратора, діяв недобросовісно, достовірно знаючи про те, що право власності на вказану земельну ділянку у нього відсутнє.

Таким чином, з метою захисту права власності ОСОБА_1 , запис про право власності ОСОБА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень мають бути скасовані, а право власності на земельну ділянку повинно бути відновлено за законним власником, тобто за ОСОБА_1 .

Тому, суд задовольняє позовну вимогу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності.

Суд відмовляє позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування від 27.11.2008 року недійсним, оскільки ОСОБА_1 вжив усіх, передбачених законом заходів, для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку, та відповідно ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності ОСОБА_1 на дарунок виникає з моменту його прийняття.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_2 не було доведено, що під час укладення оспорюваного правочину дарувальник та обдаровуваний мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором дарування, тобто в їх діях був наявний умисел для вчинення правочину лише для виду, без наміру його реального виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ N 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,158,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27735778 від 31.12.2015 р. державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, яке зареєстроване державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіним І.С.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко