233 № 234/9708/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючої судді Бєлостоцької О.В.,

секретаря Теліціної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2021 року позивачі по справі звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що 22 листопада 2014 року ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000 гривень 00 копійок, що підтверджується розпискою, відповідно до якої відповідач по справі зобов`язався повернути позичені грошові кошти до 22 лютого 2015 року. ОСОБА_4 22 листопада 2014 року також передала в борг відповідачу по справі грошові кошти у сумі 50000 гривень 00 копійок, зі строком повернення до 22 лютого 2015 року, що підтверджується розпискою. Зобов`язання з повернення грошових коштів ОСОБА_3 не виконав. Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неодноразово звертались до відповідача з проханням повернути гроші, проте останній обіцяв повернути їх у різні терміни, а потім взагалі перестав реагувати на вимоги. Позивачі зазначають, що пропустили строк звернення до суду з даним позовом через те, що відповідач ОСОБА_3 увесь час обіцяв повернути грошові кошти, просив почекати. Вважають, що суд може визнати зазначену причину пропуску строку поважною та поновити строк.

З урахуванням приписів ст.625 ЦК України заборгованість по борговій розписці № 1 (перед ОСОБА_2 ) становить 99746 гривень 63 копійки (складається із суми боргу, інфляційних нарахувань та 3% річних: 567грн 86 коп + 90150 грн + 9028 грн 77 коп).

Загальна заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 по борговій розписці № 2 з урахуванням інфляційних нарахувань та 3% річних становить 99746 гривень 63 копійки (складається із суми боргу, інфляційних нарахувань та 3% річних: 567грн 86 коп + 90150 грн + 9028 грн 77 коп).

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять:

-поновити строк звернення до суду, визнавши зазначену вище причину його пропуску поважною;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по борговій розписці № 1 з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних у розмірі 99746 гривень 63 копійки;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по борговій розписці № 2 з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних у розмірі 99746 гривень 63 копійки;

-судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 27 вересня 2021 року відкрите провадження у цивільній справі № 234/9708/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.11.23 року цивільну справу № 234/9708/21 прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, в якій повідомили про підтримання заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на наступне. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплив 23 лютого 2018 року, а з позовом до Краматорського міського суду Донецької області позивачі звернулись 27 липня 2021 року, зважаючи на що просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на сплив строку позовної давності.

З`ясувавши позицію сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що згідно розписки від 22 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50000 гривень 00 копійок, які зобов`язався повернути до 22 листопада 2015 року (а.с.10).

Відповідно до розписки від 22 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 50000 гривень 00 копійок, які зобов`язався повернути до 22 листопада 2015 року (а.с.11).

17 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, у зв`язку з чим остання змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на післяшлюбне « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 статті 207 ЦК України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей.

У відповідності до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Виходячи зі змісту вище вказаних розписок (а.с.10,11), суд приходить до висновку, що згідно досягнутої між сторонами згоди розписки свідчать про укладення між позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 договорів позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України та підтверджують виникнення у останнього зобов*язання з повернення боргу перед позивачами по справі. В силу вимог ст. 1049 ЦК УКраїни позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд зауважує, що із змісту відзиву вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не оспорює факту отримання ним грошових коштів від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розписками від 22 листопада 2014 року.

ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти до 22 листопада 2015 року.

Із змісту відзиву та досліджених судом доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань перед позивачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з повернення грошових коштів за розписками від 22 листопада 2014 року.

Строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплив 23 лютого 2018 року, до суду за захистом порушених прав позивачі звернулись 27 липня 2021 року.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В обгрунтування поважності причин пропущення позовної давності позивачі послались на те, що відповідач ОСОБА_3 протягом тривалого часу обіцяв повернути грошові кошти, просив їх почекати.

Зазначені позивачами причини пропуску строку позовної давності, на переконання суду, не є поважними.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору (а.с.1, 60, 60а) слід віднести на позивачів по справі.

Керуючись, ст. ст. 4, 19, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення суми боргу - відмовити.

Витрати, пов`язані зі сплатою судового збору покласти на позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 грудня 2023 року.

Суддя