ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/973/23 Справа № 216/6172/18 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/6172/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

сторони

позивач: Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги, яке ухвалене суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року позивач Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради (далі УПСЗН) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з червня 2015 року по червень 2017 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до УПСЗН із заявами про призначення усіх видів соціальних допомог, компенсацій, субсидій та пільг та надала власноруч заповнену декларацію про доходи та майновий стан.

На підставі наданих документів УПСЗН приймались рішення про призначення сім`ї ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

У 2018 році УПСЗН була ініційована перевірка достовірності наданих відповідачем відомостей та документів для отримання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, за результатами якої було виявлено, що ОСОБА_1 при заповненні декларацій про доходи та майновий стан не зазначила розмір та джерело отриманого нею доходу у вигляді матеріальної допомоги та аліментів від ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», а саме, матеріальної допомоги у розмір 720,00 грн. та аліментів 21 903,43 грн.

Відповідно до п. 9,1 Методики обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженою спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки та з питань євроінтеграції України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України, Державного комітету молодіжної політики, спорту і туризму України від 15.01.2001 року № 486/202/524/455/3370, зареєстрованого у Міністерстві юстиції 07.02.2002 № 112/6400 (далі Методика) обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, загальна сума сукупного доходу одержувачів допомоги включає в себе суму всіх доходів кожної особи, яка враховується при наданні допомоги, визначених на підставі наданих документів за останні шість календарних місяців або за два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням соціальної допомоги.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 свідомо приховала відомості, не задекларувавши в декларації доходи отримані від ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Загальна сума надміру виплаченої допомоги за періоди з 01.06.2015 року по 30.11.2015 року, з 01.12.2015 року по 31.05.2016 року, з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року, з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року включно складає 15 188,58 грн.

УПСЗН на адресу мешкання ОСОБА_1 поштою направляло повідомлення про необхідність повернення надмірно отриманої допомоги, а також зазначена інформація повідомлялась спеціалістами Управління їй у телефонному режимі, проте станом на дату подання позову, відповідачем у добровільному порядку вказану суму не повернуто.

Таким чином, посилаючись на наведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму надміру сплаченої соціальної допомоги та судовий збір у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року позовну заяву Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради надміру виплачену державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, у розмірі 15 188,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь виконкому Металургійної районної у місті ради судові витрати у справі, у вигляді судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Вказує, що вона не отримувала аліменти від ОСОБА_2 , зазначаючи, що додає до апеляційної скарги Довідку про неотримання аліментів від 18.01.2022 року № 3547 та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.12.2021 року та від 11.01.2022 року.

Посилається в апеляційній скарзі за Порядок обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї для усіх видів державної соціальної допомоги затвердженого постановою КМУ від 22 липня 2020 року № 632, відповідно до якої аліменти на дитину не повинні враховуватись до її середньомісячного сукупного доходу, навіть якщо б вона їх отримувала.

Наполягає на тому, що вона з 30.12.1998 року по 19.10.2001 року, з 03.09.2011 року по 04.07.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а з 05.07.2014 року по 04.07.2017 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

ОСОБА_1 зазначає, що жодних свідомо фальшивих документів, а також недостовірних відомостей про майновий стан нею позивачу не подавались.

Жодних повідомлень щодо необхідності повернення надміру призначеної соціальної допомоги від позивача вона не отримувала. Вважає, що у даній ситуації повинні бути застосовані норми статті 1215 ЦК України.

ОСОБА_1 вважає, що до взаємовідносин між нею та позивачем що виникли за період 01.06.2015 року по 05.11.2015 року повинен бути застосований строк позовної давності.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Представником позивача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставини на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначає, що ОСОБА_1 не додала до апеляційної скарги довідки на які посилається в апеляційній скарзі. Міркування про начебто не отримання аліментів є особисто суб`єктивними припущеннями відповідача, які не підтвердженні жодними письмовими доказами.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копій заяв про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг від 02.06.2015 року, 09.12.2015 року, 15.06.2016 року, 15.12.2016 року та 08.06.2017 року відповідач ОСОБА_1 зверталася до позивача УПСЗН та просила призначити державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям (а.с. 24-27).

ОСОБА_1 подала, при подачі заяв про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій, декларації про доходи та майновий стан від 02.06.2015 року, 09.12.2015 року, 14.06.2016 року, 15.12.2016 року від 08.08.2017 року(а.с. 29-33).

З рішень про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 рішенням від 19.06.2015 року призначена соціальна допомога з 01.06.2015 року по 30.11.2015 року у розмірі 385,80 грн., рішенням від 30.12.2015 року призначена соціальна допомога з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі 436,50 грн., рішенням від 19.12.2016 року призначена соціальна допомога з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року у розмірі 2540,19 грн., рішенням від 29.06.2017 року призначена соціальна допомога з 01.06.2017 року по 03.07.2017 року у розмірі 1515,21 грн. та з 04.06.2017 року по 30.11.2017 року у розмірі 1761,36 грн. (а.с. 34-38).

Згідно з довідками про доходи від 23.05.2018 року ОСОБА_1 працює у ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на посаді повару Управління громадського харчування та торгівлі ДП-У, та в період з грудня 2014 року по травень 2015 року отримала дохід у розмірі 240,00 грн, з червня 2015 по листопад 2015 року 696,48 грн., з грудня 2015 року по травень 2016 року 1901,98 грн, з червня 2016 року по листопад 2016 року 969,48 грн, з грудня 2016 по травень 2017 року 577,84 грн. (а.с. 18-23).

Відповідно до розрахунку, сума надміру виплаченої допомоги за періоди з 01.06.2015 року по 30.11.2015 року, з 01.12.2015 року по 31.05.2016 року, з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року, з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року включно складає 15 188,58 грн. (а.с. 13).

Позиція апеляційного суду

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року скасувати.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 15188,58 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Задовольняючі позовні вимоги УПСЗН, суд першої інстанції керувався нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям» №250 від 24.02.2003 року та виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 , звертаючись з заявами про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, подавала декларації про доходи та майновий стан, при цьому, не повідомила, що отримує дохід у вигляді матеріальної допомоги та аліментів, чим не виконала свій обов`язок щодо повідомлення уповноваженого органу про обставини, які впливають на призначення грошової допомоги, що свідчить про недобросовісність відповідача та набуття нею державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі 15 188,58 грн. без достатніх на те правових підстав.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно із пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбачені Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям» №250 від 24 лютого 2003 року (далі Порядок №250).

У відповідності до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», малозабезпечена сім`я це сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний доход, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. Право сім`ї на цю допомогу залежить не лише від доходів, але і від її майнового стану, зайнятості працездатних членів сім`ї та інших факторів; державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям (далі державна соціальна допомога) щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї; прожитковий мінімум для сім`ї визначена для кожної сім`ї залежно від її складу сума прожиткових мінімумів, розрахованих та затверджених відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення; середньомісячний сукупний дохід сім`ї обчислений у середньому за місяць дохід усіх членів сім`ї, одержаний ними протягом шести місяців, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому до середньомісячного сукупного доходу сім`ї не включається допомога на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які перебувають у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях, допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, на час її проведення, безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, під час здійснення зазначених заходів, а також інші доходи, визначені Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до статті 5 Закону, розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім`ї та її середньомісячним сукупним доходом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», контроль за правильністю призначення і виплати державної соціальної допомоги, використання коштів Державного бюджету України, спрямованих на надання такої допомоги, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням вимог законодавства під час надання соціальної підтримки.

Під час надання державної соціальної допомоги проводиться перевірка майнового стану членів сім`ї в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку №250 передбачено, що для призначення державної соціальної допомоги уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї, особа якого посвідчується паспортом громадянина України або іншим документом, що підтверджує право на постійне проживання в Україні (для іноземця та особи без громадянства), подає, зокрема: декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Для призначення державної соціальної допомоги на наступний строк уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї подає нові заяву та декларацію.

У відповідності до пункту 9 Порядку, рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів.

Згідно із пунктом 14 Порядку, розмір соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім`ї та її середньомісячним сукупним доходом, але не може бути більшим ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім`ї.

Середньомісячний сукупний дохід сім`ї визначається згідно з Методикою обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, що затверджується Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мінфіном, Держстатом, МОН молодьспортом.

У пункті 25 Порядку №250 встановлено, якщо малозабезпеченою сім`єю приховано або подано недостовірні дані про доходи та майновий стан або органом соціального захисту населення отримано інформацію про обставини, що вплинули на встановлення права на призначення державної соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого надміру виплачено кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів з місяця призначення державної соціальної допомоги та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану малозабезпеченої сім`ї; повідомляють уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення. Суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги повертаються: отримувачем державної соціальної допомоги самостійно; за згодою отримувача державної соціальної допомоги у повному обсязі за рахунок її наступних виплат; за рішенням органу соціального захисту населення за рахунок суми наступних виплат державної соціальної допомоги у розмірі, що не перевищує 20 відсотків щомісячної суми призначеної допомоги.

У разі неможливості добровільного повернення або утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги такі суми стягуються в судовому порядку.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Вимоги позивача про повернення надміру виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям обґрунтовані тим, що відповідач у справі при поданні заяви про призначення їй допомоги, приховала інформацію про дохід у вигляді аліментів, тобто діяла недобросовісно.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , заповнюючи декларацію про доходи та майновий стан зазначала, у графі «доход», зокрема, «аліменти» , у графі «джерело доходу» - « ОСОБА_3 », що спростовує твердження позивача про свідоме приховування відомостей, з боку відповідача.

У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що жодних свідомо фальшивих документів, а також недостовірних відомостей про майновий стан нею позивачу не подавались.

Позивачем не доведено факту недобросовісності відповідача та вчинення нею умисних дій шляхом свідомого подання недостовірних відомостей щодо аліментів.

Колегія суддів наголошує на тому, що, відповідно до вимог Закону, контроль за перевіркою достовірності наданих особою відомостей покладено на позивача, проте позивач не звернув уваги на інформацію, яка була зазначена ОСОБА_1 щодо отримання аліментів, цю інформацію належним чином не перевірив та призначив соціальну допомогу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Вищезазначене не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, в даному випадку примусове повернення наданої державною соціальної допомоги може призвести до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 234/9643/19.

Посилання в апеляційної скарзі ОСОБА_1 на Порядок обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї для усіх видів державної соціальної допомоги затвердженого постановою КМУ від 22 липня 2020 року № 632, відповідно до якої аліменти на дитину не повинні враховуватись до її середньомісячного сукупного доходу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяв інший порядок обчислення сукупного доходу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що до взаємовідносин між нею та позивачем що виникли за період 01.06.2015 року по 05.11.2015 року повинен бути застосований строк позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки перераховані грошові кошти у вигляді соціального допомоги надані позивачем добровільно та за відсутності недобросовісності зі сторони відповідача, апеляційний суд доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю правових підстав для виплаченої державної соціальної допомоги.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2020 року.

Враховуючи зазначене, з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради в дохід держави необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2643,00 грн.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги відмовити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради за подання апеляційної скарги відповідачем, на користь держави, судовий збір у розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: