Справа № 472/672/23
Провадження №2/472/221/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"04" грудня 2023 р. смт Веселинове
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Кучерявенка С.С.,
судового засідання Чорної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 смт Веселинове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Везем Шиппінг", про захист прав споживачів,
26.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Веселинівського районного суду з позовом до ТОВ "Везем Шиппінг", про захист прав споживачів.
В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що у серпні 2021 року вона для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішила придбати легковий автомобіль. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, вона зателефонувала до ТОВ «Везем Шиппінг», де їй запропонували укласти Договір послуг та Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста.
Попередній договір відповідач їй вислав поштою на адресу місця проживання, який було підписано нею та відправлено на адресу відповідача.
Таким чином, 28.08.2021 року між нею та відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого позивач та відповідач зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на автомобіль Chevrolet Cruze, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
За досягнутою домовленістю та з урахуванням оплати послуг, відповідач повинен був забезпечити передачу автомобіля не пізніше 6 місяців та надіслати Основний договір, однак прострочив виконання такого зобов`язання.
Неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.
На даний час вона не отримала від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретного часу і місця виконання Основного Договору.
Ухвалою суду від 25.08.2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Пунктом 2.3 Договору послуг встановлено, що з метою виконання умов даного договору для здійснення підбору, огляду та бронювання виконавцем, замовник відповідно до виставленого виконавцем рахунку здійснює оплату, що за домовленістю сторін становить 16 062,00 грн., у т.ч. ПДВ 2 677,00 грн., на розрахунковий рахунок виконавця, вказаний у Договорі, одразу з моменту укладення цього Договору. Підбір, огляд та бронювання Товару здійснюється тільки після оплати платежу.
Пунктом 3.1 Договору послуг встановлено, що виконавець зобов`язаний попередньо погодити з замовником товар, по якому буде виставлена ставка на онлайн-аукціоні.
Пунктом 7.1 Договору послуг встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання обома сторонам та діє до його повного виконання.
Пунктом 8.2 Договору послуг встановлено, що у випадку виникнення форм-мажорних обставин сторона зобов`язується повідомити про це іншу сторону письмово не пізніше як через 5
календарних днів з моменту, коли вона дізналась або могла дізнатись про їх виникнення.
28.08.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг» був укладений Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого сторони погодили всі умови договору, терміни його виконання та підписали його.
За вказаним Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Cruze, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ТОВ «Везем Шиппінг» та ОСОБА_1 зобов`язуються підписати Основний договір купівлі - продажу в строк до 27 лютого 2022 року.
Однак, на даний час строки поставки товару закінчились, позивач вищевказаний автомобіль не отримала.
Відомості про укладання між сторонами основного договору купівлі-продажу транспортного засобу відсутні.
Відсутні відомості про письмове повідомлення ТОВ «Везем Шиппінг» щодо наявності форс-мажорних обставин, які заважають йому виконати умови Попереднього договору від 28.08.2021 та Договору послуг від 27.08.2021 року №164060, які б направлялись на адресу позивача в порядку, визначному цими договорами.
Судом встановлено, що спірні правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.
Приписами ст. ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з вимогами ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця (ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Судом не було встановлено, що відповідач відповідно до приписів п.1.11 Договору послуг від 27.08.2021 №164060 повідомляв позивача про підбір, придбання, транспортування та митне оформлення товару.
На момент розгляду справи Договір послуг від 27.08.2021 №165060 сторонами за взаємною згодою розірваний не був.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач порушив зобов`язання за Договором послуг від 27.08.2021 №164060, не повідомив позивача про наявність будь-яких форс-мажорних обставин, які заважають йому виконати зобов`язання за цим договором у повному обсязі та в обумовлені строки, то позивач правомірно вимагає розірвання договору та повернення сплачених нею грошових коштів на користь відповідача в сумі 16 062,00 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Суд зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи
багатосторонніми (договори). Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( ч.1, 2, 4 ст. 202 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (в т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Суд зауважує, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, на який посилається позивач, як на підставу виникнення між сторонами договірних зобов`язань, не може вважатися укладеним, оскільки не підписаний відповідачем .
У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
16 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 145/2047/16-ц, в якій сформовано кілька правових висновків, в т.ч. висновок про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-48цс15, із тих мотивів, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено (не підписано)), не підлягає визнанню недійсним. Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Зі змісту вказаної правової позиції ВП ВС убачається, що залежно від фактичних обставин справи, належними способами захисту прав власника майна, що є предметом неукладеного (непідписаного) договору, слід розглядати звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, або про повернення такого майна як безпідставно набутого.
Отже, заявляючи вимогу про визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, позивач не вірно обрав спосіб захисту порушеного права.
Тому суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору, позаяк цей спосіб захисту є неефективним. Натомість ефективним способом захисту права, в контексті фактичних обставин справи на думку суду є повернення майна (грошових коштів) як безпідставно набутого.
Суд зазначає, що у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) визначено, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц вказано, що «суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи».
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підставиабо підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
Позивач просить стягнути інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов`язання станом на 27 липня 2023 року (день подання позову) становить 515 днів, що складає суму 28 278,11 грн, які підлягають задоволенню.
Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Захист прав споживачів», тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір, виходячи із положення пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» в розмірі 1297,32 грн, що становить 1 % ціни позову.
Також з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1073, 60 грн. за вимогу немайнового характеру про розірвання договору.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 280 - 284, 287 - 289, 354 - 355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "Везем Шиппінг", про захист прав споживачів- задовольнити частково.
Розірвати Договір послуг від 27.08.2021 №164060 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг».
Стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 28 278 (двадцять вісім тисяч двісті сімдесят вісім) гривень 11 копійок.
Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь держави судовий збір в розмірі 1297,32 грн., що становить 1 % ціни позову та 1073, 60 грн. за вимогу немайнового характеру про розірвання договору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області С.С. Кучерявенко