Справа № 464/4462/19 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/2827/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 14 вересня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

В обґрунтування скарги покликається на те, що на виконанні державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебував виконавчий лист, виданий Сихівським районним судом м. Львова від 29 листопада 2022 року у цивільній справі №464/4462/19 про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Зазначає, що 11 липня 2023 року у порядку примусового виконання рішення суду її було поновлено на роботі, проте до виконання роботи вона так і не приступила у зв`язку з тим, що в цей же день їй було вручено наказ про звільнення. Стверджує, що незважаючи на вказані обставини, постановою державного виконавця від 23 серпня 2023 року закінчено виконавче провадження № 72164233 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною, оскільки державним виконавцем не взято до уваги ту обставину, що боржник не повідомив Державну податкову службу про поновлення її на роботі, що прямо передбачено чинним законодавством та є невід`ємною складовою початку трудових відносин. Зазначає, що сам факт вручення наказу про поновлення на роботі та відмітки в трудовій книжці свідчить лише про формальні дії державного виконавця та жодним чином не спрямовані на реальне виконання рішення суду, а тому рішення суду на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не може вважатись виконаним.

З наведених підстав просить скасувати постанову державного виконавця від 23 серпня 2023 року про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відповідно до ст. 24 КзПП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а відтак повідомлення працедавцем Державну податкову службу про прийняття чи поновлення на роботі є невід`ємною складовою трудових відносин, а отже і належним виконанням рішення про поновлення на роботі. Вважає, що державний виконавець належним чином не перевірив, чи повідомлено Державну податкову службу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, а відтак не вправі був виносити постанову про закінчення виконавчого провадження з одних лише формальних підстав. Просить ухвалу суду скасувати та визнати незаконною постанову державного виконавця від 23 серпня 2023 року про закінчення виконавчого провадження

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, на підставі наданих суду доказів, дійшов висновку про те, що державний виконавець у даному конкретному випадку щодо винесення постанови 23 серпня 2023 року про закінчення виконавчого провадження діяв у відповідності до положень чинного законодавства. Крім того, зазначені скаржником обґрунтування бездіяльності виконавця, не знайшли свого підтвердження в суді та спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Пункт 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачає одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року у справі №464/4462/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Ірокс» про поновлення на роботі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09.02.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним і скасовано наказ генерального директора приватного акціонерного товариства «Ірокс» №85-к від 31 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-кошторисника в приватному акціонерному товаристві «ІРОКС» з 31 липня 2019 року. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Ірокс» (м. Львів, вул. Професора Буйка, 17А, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 136480 (сто тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 96 копійок з вирахуванням з цієї суми при виплаті обов`язкових платежів та зборів. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Ірокс» (м. Львів, вул. Професора Буйка, 17А, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Ірокс» (м. Львів, вул.Професора Буйка, 17А, ) в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривні.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції зазначив, що обов`язок державного виконавця полягає у виконанні в повному обсязі рішення суду згідно із виконавчим документом, який містить формулювання, зазначене у резолютивній частині рішення, а саме: "Визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора приватного акціонерного товариства «Ірокс» №85-к від 31 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-кошторисника в приватному акціонерному товаристві «ІРОКС» з 31 липня 2019 року. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Ірокс» (м.Львів, вул. Професора Буйка, 17А, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 136480 (сто тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 96 копійок з вирахуванням з цієї суми при виплаті обов`язкових платежів та зборів.», і оскільки державний виконавець виконав рішення суду у відповідності до його резолютивної частини, а відтак правомірно виніс постанову про закриття виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду.

Відмову в задоволенні скарги суд першої інстанції мотивував тим, що заявником не доведено належними та допустимими доказами порушень державного виконавця, які є безумовною підставою для скасування прийнятої ним постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки оскаржувана постанова винесена виконавцем в межах повноважень, узгоджувалась з конкретними обставинами та вимогами закону, за яких така прийнята, відповідає меті і цілям виконавчого провадження.

Такі висновки суду є невірними та спростовуються матеріалами справи.

Судом першої інстанції встановлено, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №72164233, боржник у провадженні ПАТ «Ірокс», стягувач ОСОБА_1 , провадження відкрито на підставі виконавчого листа №464/4462/19, виданого 29 листопада 2022 року Сихівським районним судом м. Львова.

23 серпня 2023 року державним виконавцем Бурієм В.Я. винесено постанову у виконавчому провадженні №72164233 про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та інше.

Поновлення на роботі це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

З оскаржуваної постанови державного виконавця вбачається, що підставою для закриття виконавчого провадження було внесення ПрАТ «Ірокс» до трудової книжки ОСОБА_1 запису про поновлення на роботі.

Так, з постанови державного виконавця Сихівського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бурія В.Я. про закінчення виконавчого провадження від 23.08.2023 року вбачається, що державним виконавцем встановлено, що виконавчий документ виконано 11.07.2023 року, згідно акту державного виконавця ПАТ «ІРОКС» в трудовій книжці ОСОБА_1 зробив запис про поновлення на роботі згідно наказу №18/1-к від 10 лютого 2021 року.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, наказом №18/2 к від 10 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнена з роботи з посади інженера кошторисника в ПрАТ «ІРОКС».

Тобто, в цей же день, 10 лютого 2021 року, коли ОСОБА_1 наказом №18/1 к була поновлена на роботі, наказом №18/2 к від 10 лютого 2021 року була звільнена з роботи.

З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вбачається, що вона фактично не була допущена до виконання обов`язків на посаді, на яку її поновив суд, оскільки в цей же день була звільнена з цієї посади.

Такі її твердження безспірно підтверджуються наказом ПрАТ «Ірокс» №18/2-к від 10 лютого 2021 року «Про звільнення».

За вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про те, що фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання попередніх обов`язків з наданням відповідного робочого місця, збереження заробітної плати, створення належних умов праці, які були до її незаконного звільнення, не відбулося, а відтак у державного виконавця не було достатніх підстав вважати виконаним рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера кошторисника ПрАТ «Ірокс».

Колегією суддів не встановлено обставин, які б підтверджували фактичний допуск ОСОБА_1 до роботи, створення належних умов для виконання функціональних обов`язків, що є обов`язком роботодавця при поновленні незаконно звільненого працівника, тобто, забезпечення їй реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки, покладені на неї функціональні обов`язки у порядку та умовах, що мали місце до звільнення.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що функціональні обов`язки, які покладаються на ОСОБА_1 , після видання наказу про поновлення, доводилися до її відома, і що їй, як інженеру кошториснику, надавалися доручення, пов`язані з виконанням трудових обов`язків, а в цей же день було видано наказ про її звільнення.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що всупереч Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не перевірив належним чином виконання ПрАТ «Ірокс» рішення суду, не врахував неповне виконання роботодавцем рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме, в частині її фактичного допуску до роботи, надання ОСОБА_1 саме цієї роботи, яку вона виконувала до незаконного звільнення, надання їй можливості виконувати ті обов`язки, які вона виконувала до незаконного звільнення, створення належних умов праці, у зв`язку з чим помилково дійшов до передчасного висновку про виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді та про прийняття постанови про закінчення виконавчих проваджень.

Однак вищенаведене залишилося поза увагою суду першої інстанції при розгляді скарги ОСОБА_1 , що призвело до постановлення незаконної ухвали про відмову в задоволенні скарги на постанову державного виконавцяСихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бурія В.Я. про закінчення виконавчого провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бурій Володимира Ярославовича про закінчення виконавчого провадження № 72164233 від 23 серпня 2023 року скасувати.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк