печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Макара І.І.

представника відповідача Київська обласної прокуратури - Штики О.М.

представника відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві - Ковальової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу 757/30097/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі: Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, -,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі: Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, за процесуального керівництва прокуратури Київської області проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000015 від 17.01.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.364, ч. 1 ст.365, та ч. 1 ст.387 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2022 (справа № 757/309/22-к) втретє скасовано постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Гасанова Д.В. від 03.12.2021 про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування та відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відтак, судовими рішеннями засвідчено системне ігнорування слідчим та прокурором викликів до суду та вимог слідчого судді про надання до суду матеріалів об`єднаного кримінального провадження №0000015 від 17.01.2019 для перевірки в порядку контролю щодо обґрунтованості, підставності та законності постанов про закриття кримінального провадження, відмов у розгляді клопотань, тощо.

Таким чином, дані обставини свідчать про умисне затягування слідчими та прокурорами проведення досудового розслідування та є підтвердженням наявності спільної вини відповідачів, їх системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні публічності, порушенні розумних строків досудового розслідування та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяння позивачу не лише моральної шкоди, а й матеріальної, пов`язаної із необхідністю відстоювати свої права через суд.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 292 500 грн., матеріальні витрати у розмірі 3 540 грн., відшкодування понесених на юридичну допомогу витрат у розмірі 100 000 грн., за надання юридичної допомоги протягом більше 3-х років.

02.11.2022 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

24.11.2022 представником Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначене, що ОСОБА_1 скаржиться, на те, що слідчий та прокурор ігнорували низку судових рішень, а саме ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2019 у справі № 757/25222/19-к, від 16.07.2019 у справі№ 757/24986/19-к, від 19.09.2019 у справі № 757/44587/19-к, від 21.05.2020 у справі № 757/9275/19-к.

Однак, за наявними відомостями, які перебувають у Відділі документального забезпечення ТУ ДБР у м. Києві, ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2020 у справі №757/9275/19-к до ТУ ДБР у м. Києві не надходила.

Ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2019 у справі № 757/24986/19-к надійшла до ТУ ДБР у м. Києві та зареєстрована 14.08.2019 за вх №15851/01.2/2019.

В ухвалі слідчого судді зазначено про зобов`язання уповноваженої особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000016 від 17.01.2019 року розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.05.2019 року, зареєстроване за вх. № 7856/01.2/2019, згідно ст. 220 КПК України, в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити належним чином заявника.

04.03.2019 року Генеральної прокуратурою України винесено постанову про об`єднання матеріалів досудових розслідувань. Матеріали КП №0000015 від 17.01.2019 та КП №0000016 від 17.01.2019 об`єднані в одне провадження за номером 0000015. Про що повідомлено ОСОБА_1 .

Ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2019 у справі № 757/44587/19-к надійшла до ТУ ДБР у м. Києві за вхідним номером 21953/01.2/2019 та була виконана слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Василишеним Р.В., про що було винесено вмотивовану постанову від 17.01.2020, яку було спрямовано засобами поштового зв`язку за вихідним № 11-1170/03-2020вих.

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2019 у справі №757/25222/19-к зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві у кримінальному провадженні №0000016 розглянути клопотання ОСОБА_1 від 13.05.2019 вх № 7986/01.2/2019.

Однак, відповідно до клопотання ОСОБА_1 від 13.05.2019 вх. №7986/01.2/2019, останній просив надати витяг з ЄРДР в об`єднаному кримінальному провадженні №0000016. Зазначене кримінальне провадження 04.03.2019 приєднано до кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019. Під час розгляду зазначеного клопотання, слідчим Василишиним Р.В. спрямовано витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000015 від 17.01.2019 на адресу ОСОБА_1 , за вихідним № 9016/03-2019вих. Таким чином ухвала була виконана.

Окрім цього, представник відповідача вазує, що ОСОБА_1 скаржиться на те, що відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2021 у справі №757/52214/19-к, якою скасовано постанову від 16.02.2020 про закриття кримінального провадження №0000015 від 17.01.2019, зазначено, що «При новому розслідуванні належить допитати заявника ОСОБА_1 , вирішити процесуально його клопотання від 11.02.2019 та 13.05.2019 року, витребувати з Васильківського відділу поліції ГУНП в Київській області копії матеріалів кримінального провадження №0001062, які стосуються обставин, наведених заявником та дослідити їх, а також виконати інші необхідні слідчі дії щодо з`ясування обставин про наявність чи відсутність складу (події) злочину, в достатньому для встановлення об`єктивної істини обсязі, в залежності від встановлених даних прийняти законне та обґрунтоване рішення щодо подальшого провадження у справі, яке у будь-якому випадку мас бути належним чином обґрунтованим з всебічним аналізом фактичних обставин справи та доводів заявника.».

Однак, відповідно до резолютивної частини вищевказаної ухвали, постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві скасовано, зобов`язано слідчого відновити досудове розслідування в даному кримінальному провадженні і провести досудове розслідування. Жодних слідчих дій виконати слідчого не зобов`язано.

Також ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2021 у справі № 757/42919/21-к, скасовано постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві Гасанова Д.В. від 14.07.2021 про закриття кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні та відсутністю складу кримінального правопорушення. Судом встановлено, що 05.02.2021 слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва була скасована аналогічна постанова про закриття об`єднаного кримінального провадження №0000015 та надані вказівки на усунення неповноти досудового розслідування.

Відповідно до резолютивної частини вищевказаної ухвали постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві Гасанова Д.В. від 14.07.2021 скасовано, однак не зобов`язано слідчого здійснити будь які слідчі дії.

Всі вищеперераховані ухвали були виконані та досудове розслідування у них відновлене.

Також, ОСОБА_1 скаржиться на те, що старший слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Гасанов Д.В. у позапроцесуальному порядку, без відновлення досудового розслідування, 03.12.2021 виніс чергову постанову про закриття кримінального провадження № 0000015.

Зазначені твердження не відповідають дійсності, у зв`язку з тим, що відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000015 відбулося 30.11.2021. Та 03.12.2021, вже після відновлення досудового розслідування, винесена вмотивована постанова про закриття кримінального провадження.

Крім цього, ОСОБА_1 скаржиться на те, що постановами слідчих ТУ ДБР у м. Києві кримінальне провадження неодноразово закривалося не лише за ч. 1 ст.364 та ч. 1 ст.365. а й за ч. 1 ст. 387 КК України. тобто за статтею, яку не було внесено до ЄРДР у кримінальному провадженні №0000015 від 17.01.2019 і за якою досудове розслідування у цьому провадженні взагалі не проводилося.

Знову твердження ОСОБА_1 не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що відповідно до витягу з ЄРДР досудове розслідування здійснювалось у кримінальному провадженні №0000015 від 17.01.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 387 КК України та ОСОБА_1 про це відомо та йому неодноразово спрямовувались витяги з ЄРДР у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, представник відповідача вказує, що основний предмет доказування та встановлення у цій справі, на думку позивача, є протиправність дій посадових осіб ТУ ДБР у м. Києві та причино-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку слідчого під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000015, що виразились, на думку позивача, у невиконаних судових рішеннях та неналежного досудового розслідування.

Таким чином, позивач повинен довести, що дії чи бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Проте, в рамках даної справи позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу причинно-наслідкового зв`язку між завданою йому шкодою, яка виразилась в певного роду моральних стражданнях, та діями з боку слідчого під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000015.

Також, представник звертає увагу, що в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Позивачем у цій справі при пред`явленні позову вказується на те, що ним понесенні витрати пов`язанні із копіюванням документів та оцінює їх у розмірі 3510 грн. на компенсацію проїзду, при цьому не надаючи жодний належних та допустимих доказів на їх підтвердження, що є беззаперечною підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Таким чином, з аналізу наявних матеріалів справи, вбачається, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної та матеріальної шкоди внаслідок, на його думку, протиправних дій посадових осіб ТУ ДБР у м. Києві щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

При вирішенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, сам факт прийняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Позивач отримав захист своїх прав за результатами судового розгляду слідчим суддею його скарги на дії слідчого.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

12.01.2023 представником Державної казначейської служби було подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями орагну ДБР та настанням шкоди.

Також, на думку Казначейства, позивач не надав належних та допустимих локазів ані щодо понесення заявлених витрат, ані щодо визначення їх розміру відсутні відповіді копії фіскальних чеків, квитанцій, квитків, тощо.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, представник вважає, що вимоги позивача в силу вимог ст. 137 ЦПК України, не підлягають задоволенню.

Відтак, представник Державної казначейської служби просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

26.01.2023 представником Київської обласної прокуратури було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на норми ч. 1 ст. 1173 та ч. 6 ст. 1176 Цивільного кодексу України, як на підставу заявлених позовних вимог, однак застосування вказаних норм у даних правовідносинах та доводи позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Так, слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, винесено постанову від 14.07.2021 про закриття кримінального провадження № 0000015, про що повідомлено ОСОБА_1 .

Проте, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2021 у справі № 757/42919/21-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві від 14.07.2021 про закриття кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019.

В той же час, варто зазначити, що за результатами проведення досудового розслідування 25.10.2022 слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Рішення про закриття вищевказаного кримінального провадження прийнято відповідно до вимог КПК України.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000015 здійснювалося упродовж 45 місяців, проте дане твердження не відповідає дійсності, оскільки досудове розслідування фактично тривало з 17.01.2019, тобто з моменту внесення відомостей до ЄРДР, по 16.02.2020, а саме 1 рік та 1 місяць.

У подальшому відновлення досудового розслідування відбувалось з метою виконання ухвал Печерського районного суду м. Києва і тривало в загальному 2 місяці та 9 днів. Проте будь-які слідчі дії у кримінальному провадженні не проводилися у зв`язку із прямою забороною, встановленою ч. 8 ст. 223 КПК України.

Так, представник вказує, що у разі задоволення судом скарги особи стосовно бездіяльності правоохоронного органу або зобов`язання внести певні відомості до ЄРДР, такий факт може свідчити виключно про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є виключно посадова особа або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 336/3056/18 (61-10291св19).

Отже, вказана норма цивільного законодавства не підлягає застосуванню у даних правовідносинах з огляду на те, що Київська обласна прокуратура не віднесена ст. 1174 ЦК України до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода згідно вказаної норми.

Водночас, положеннями ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000015, а також порушень його прав, як заявника, передбачених ст. 60 КПК України.

Представник Київської обласної прокуратури вказав, що виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу причинно-наслідкового зв`язку між завданою йому шкодою та діями з боку органів прокуратури під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000015.

Більше того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідача в цілому та стосовно характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Окрім того, позивачем не надано до суду чіткого та обґрунтованого розрахунку заявленого розміру моральної шкоди із документальним підтвердженням, а лише зазначено, що розмір шкоди складає 292500 грн, виходячи виключно з власних міркувань, при цьому посилаючись лише на чинні нормативно-правові акти та рішення ЄСПЛ.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № 0000015 у сумі 100000 грн (заявленої у складі вимог про стягнення матеріальної шкоди), виключно на підставі копії додаткової угоди, акту приймання-передачі наданих послуг та копій квитанцій про перерахунок коштів. Водночас вказана вимога є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки виходять за рамки розумності та не є витратами в ході розгляду справи.

27.01.2023 ОСОБА_1 було надано відповідь на відзив Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, в якому останній не погоджувався з доводами відповідача.

09.02.2023 позивачем було подано відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому позивач вважає, що твердження представника є помилковими та необґрунтованими, оскільки факт неефективного розслідування наявний.

14.02.2023 ОСОБА_1 було надано відповідь на відзив Київської обласної прокуратури, в якому останній не погоджувався з доводами відповідача. Зазначив, що відповідачем не надано доказів проведення досудового росзілудвання відносно прокурора Василькіської прокурори Київської області Народовець А.В. та доказів закриття провадження.

Реєстратом кримінального провадження є працівник Київської обласної прокуратури, відповідальністю за дії (бездіяльність) несе відповідач №1, а тому вина щодо не виконання ухвал є наявною. Відтак, відповідач ігнорує позицію Європейського суду з прав людини щодо розумних строків.

22.02.2023 представником Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві було подано заперечення, в яких зазначено, що в супереч процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій ТУ ДБР у м. Києві неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Позивач повинен довести, що дії чи бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

17.03.2023 позивачем були подані зауваження на заперечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

19.09.2023 ухвалою суду було закрито підготовчий розгляд справи та перейдено до розгляду справи по суті.

26.07.2023 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Ільєвої Т.Г.

26.07.2023 ухвалою суду було витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Києві, копії належним чином завірених матеріалів кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019.

29.08.2023 Територіальним управлінням Державного бюро розслідування розташованого у м. Києві, були подані до суду копії матеріалів кримінального провадження.

04.12.2023 представником позивача були подані пояснення по справі, а саме щодо наданих матеріалів кримінального провадження.

Позивач та його представник підтримали вимоги та просили їх задовольнити.

Представник Київської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явися, однак в прохальній частиін відзиву просив розглядати справу за його відсутності.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Так, з доводів позивача встановлено, що 05.12.2018 за вх. № 2089 в порядку ст.214 КПК України ОСОБА_1 , звернувся до прокурора Київської області із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене старшим групи прокурорів Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (нині Васильківське відділення Обухівської окружної прокуратури Київської області) прокурором Народовець А.В. при здійсненні повноважень процесуального прокурора під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0001062 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.364 та ч.1 ст.367 КК України.

Через відсутність реагування прокуратури Київської області на заяву позивач був змушений з допомогою адвоката звернутися до суду на її бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 19.12.2018 року зобов`язано компетентних посадових осіб прокуратури Київської області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 05.12.2018 року за вх. № 2089 та розпочати досудове розслідування.

За відсутності інформації з виконання ухвали суду змушений звернутися 04.02.2019 та 08.02.2019 до прокуратури Київської області про надання витягів з ЄРДР №0000015 від 17.01.2019, в якому реєстратор прокуратури Київської області прокурор Саєнко О.В., при посиланні на ухвалу Печерського районного суду міста Києва № 757/61502/18-к від 19.12.2018, вніс до ЄРДР зовсім інші, завідома неправдиві, відомості щодо вчиненого правопорушення, які не відповідають відомостям із заяви за вх. № 2089 щодо особи правопорушника, що привело до іншого спрямування розслідування і, таким чином, має місце завуальоване приховування правопорушення, вчиненого прокурором Народовець А.В.

Досудове розслідування здійснювалося Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві.

Проте, ні слідчі ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, ні прокурори не вивчали по суті зміст заяви від 05.12.2018 і не виправили допущену на початковому етапі досудового розслідування помилку.

Клопотання позивача про виправлення помилки, про визнання потерпілим залишалися без реагування. При цьому керівники ТУ ДБР, розташованого у м.Києві, слідчий та процесуальний прокурор свідомо ігнорували низку судових рішень, якими встановлювалася їх бездіяльність та зобов`язувалося розглянути такі клопотання (Ухвали Печерського районного суду м.Києва від 06.06.2019 справа № 757/25222/19-к; від 16.07.2019 справа № 757/24986/19-к; від 19.09.2019 справа № 757/44587/19-к; від 21.05.2020 справа № 757/9275/19-к).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 05.02.2021 (справа № 757/52214/19-к) за каргою позивача скасовано постанову від 16.02.2020 про закриття об`єднаного кримінального провадження за № 0000015 від 17.01.2019, винесену слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Києві, Василишен Р.В., оскільки мало місце неповне з`ясовання обставин, а в резолютивній частині оскаржуваної постанови не зазначено, за якими саме статтями закрито кримінальне провадженняє

Ухвалою слідчого судді від 05.02.2021 зазначено щодо необхідності допиту заявника ОСОБА_1 , вирішення процесуально його клопотання від 11.02.2019 та 13.05.2019 року, витребування з Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області копії матеріалів кримінального провадження №0001062, які стосуються обставин, наведених заявником та дослідженні їх, а також виконанні інших необхідних слідчих дій щодо з`ясування обставин про наявність чи відсутність складу (події) злочину, в достатньому для встановлення об`єктивної істини обсязі, в залежності від встановлених даних прийняти законне та обґрунтоване рішення щодо подальшого провадження у справі, яке у будь-якому випадку має бути належним чином обґрунтованим з всебічним аналізом фактичних обставин справи та доводів заявника.».

Жодного процесуального рішення та жодної слідчої дії, спрямованих на виконання вказівок суду не було прийнято та здійснено ні слідчим, ні прокурором.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 22.11.2021, справа № 757/42919/21-к, за скаргою позивача повторно скасовано постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м.Києві Гасанова Д.В. від 14.07.2021 про закриття об`єднаного кримінального провадження №0000015 від 17.01.2019, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні та відсутністю складу кримінального правопорушення. Судом було встановлено, що 05.02.2021 слідчим суддею Печерського районного суду м.Києва була скасована аналогічна постанова про закриття об`єднаного кримінального провадження №0000015 та надані вказівки на усунення неповноти досудового розслідування.

Даною ухвалою скасовано постанову від 14.07.2021 про закриття об`єднаного кримінального провадження №0000015 на підставі того, що при закритті кримінального провадження слідчим не були дотримані положення вимог кримінального процесуального закону, постанова про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, а тому підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження до слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, для усунення вказаних недоліків, виконання вказівок, викладених в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2021 та прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Також, ухвалою суду від 22.11.2021 встановлено, що у постанові «не зазначено в діях кого саме встановлена відсутність складу кримінального правопорушення та якого саме».

В подальшому, ігноруючи вказівки судової ухвали від 22.11.2021, старший слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Гасанов Д.В. у позапроцесуальному порядку, без відновлення досудового розслідування 03.12.2021, виніс чергову постанову про закриття кримінального провадження № 0000015, дослівно переписавши зміст попередньої постанови від 14.07.2021, яка була скасована ухвалою слідчого судді від 22.11.2021.

Тобто, вказівки суду проігноровані слідчим та залишилися невиконаними при винесені чергової постанови про закриття кримінального провадження від 03.12.2021.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва Бортницької В.В. від 14.07.2022 справа № 757/309/22-к, за скаргою скасовано постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Гасанова Д.В. від 03.12.2021 про закриття об`єднаного кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні та відсутністю складу кримінального правопорушення.

Таким чином, позивач вважає, що судовими рішеннями неодноразово встановлено факти невиконання службовими і посадовими особами слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.Києві та Київської обласної прокуратури не лише вимог ст. 214 КПК України, а й встановлено факти неодноразового вчинення ними дій (бездіяльності), які мають ознаки кримінальних правопорушень, кваліфікованих ч.2 ст.382 (Невиконання судового рішення), ч.2 ст.367 (службова недбалість), ч.3 ст.364 (зловживання службовим становищем) КК України.

Судовими рішеннями засвідчено неефективність та тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019, яке здійснювалося поряд з грубими порушеннями КПК України та триває з 05.12.2018 - 45 місяців. Одночасно засвідчено відсутність слідчих процесуальних дій, спрямованих на усунення неповноти проведеного досудового розслідування об`єднаного кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019 року. При цьому, процесуальні прокурори, уповноважені здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, самоусунулися від виконання своїх повноважень та обов`язків, визначених ст.ст. 9, 21, 36 КПК України.

Судовими рішеннями засвідчено системне ігнорування слідчим та прокурором викликів до суду та вимог слідчого судді про надання до суду матеріалів об`єднаного кримінального провадження № 0000015 від 17.01.2019 для перевірки в порядку контролю щодо обґрунтованості, підставності та законності постанов про закриття кримінального провадження, відмов у розгляді клопотань, тощо. І це при тому, що у складі групи слідчих перебувало 8 слідчих та у складі групи прокурорів 4 прокурори.

Постановами слідчих ТУ ДБР, розташованого у м.Києві, Василишена Р.В. та Гасанова Д. кримінальне провадження неодноразово закривалося не лише за ч.1 ст.364 та ч.1 ст.365, а й за ч.1 ст.387 КК України, тобто за статтею, яку не було внесено до ЄРДР у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000015 від 17.01.2019 і за якою досудове розслідування у цьому провадженні взагалі не проводилося.

Наведені обставини свідчать про умисне затягування слідчими та прокурорами проведення досудового розслідування та є підтвердженням наявності спільної вини відповідачів, їх системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні публічності, порушенні розумних строків досудового розслідування та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяння позивачу не лише моральної шкоди, а й матеріальної, пов`язаної із необхідністю відстоювати свої права через суд. Позивач вимушений витрачати час та сили, що привело до позбавлення можливості продовжувати особисте та суспільне життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів при безконтрольності з боку їх керівників, неодноразово допущена під час проведення досудового розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000015 - є психотравмуючою для ОСОБА_1 , внаслідок якої спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, що є основою правового поняття моральної шкоди, яку він оцінює виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за 2022 рік: 6500 грн/міс х 45 міс. = 292 500 грн.

Також, позивач вказує, що згідно додаткової угоди та акту приймання-передачі наданих послуг адвокатом Макаром Іваном Івановичем щодо захисту позивача інтересів у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000015 за надання юридичної допомоги протягом більше 3-х років позивач сплатив 100 000 грн. та поніс матеріальні витрати у розмірі 3540,00 грн.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статею 23 ЦК Україн, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Як передбачає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності».

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, з врахуванням зазначеного, керуючись ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Так, позивач посилаючись на завдання шкоди вказує, що бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000015 - є психотравмуючою для нього, внаслідок якої йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, а також він зазнав майнових втрат на дорогу, поштові відправлення та ксеропопіювання.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що з моменту звернення з заявою про вчинення кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства, не належним процесуальним наглядом за досудовим розслідуванням.

Під час розгляду справи відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності чи по окремо свідчили про зворотне, а відтак суд відхиляє їх доводи про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності прокурора під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суд дослідивши обставини справи та докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позивачем доведено факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідачів, які вочевидь для заявника демонструють ігнорування його доводів, неодноразове оскарження бездіяльності, скасування постанов про закриття провадження, ігнорування клопотань заявника, а тому суд приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Суд звертає увагу, що надання оцінки дотриманню органом досудового розслідування розумності строків, складу правопорушення, вчинення слідчих дій, аналізу постанов винесних слідчими або прокурорами, не входить до компетенції суду цивільної юрисдикції. Однак суд вважає, що є обставини, які загалом можуть свідчити про вчинення бездіяльності по відношенню до позивача в силу його звернення до органів, що може спричинити завданню шкоди.

Відтак, доводи відповідачів про те, що не надно жодних доказів зв`язку між їхніми діями органів та звдання шкоди, є безпідставними, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є факт очевидного неефективного розслідування у розумні строки кримінального провадження, яке мало для позивача особливе значення.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю у спірних правовідносинах, потребою у відвідуванні органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що розмір відшкодування моральної шкоди залежить від глибини фізичного болю та страждань, які були заподіяні особі.

При цьому, суд погоджується з доводами відповідачів, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 292 500,00 грн., є завищеним, виходить за рамки співмірності та розумності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідачів щодо необгрунтованості та недоведеності позовних вимог позивачем.

Разом з тим, визначаючи розмір грошової компенсації, яка має бути стягнута на користь позивача, суд відзначає, що, навіть, у справі «Кабанова проти України» (заява № 17317/08, рішення від 15.10.2020), обставини якої є подібними до спірних правовідносин, Європейський суд з прав людини зробив висновок про відсутність ретельного і комплексного підходу до здійснення провадження на національному рівні та необґрунтовану тривалість такого провадження (п. 37) та присудив заявниці у якості відшкодування моральної шкоди 3000 євро (що у гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення склало близько 100000,00 грн), хоча у наведеній справі кримінальне провадження тривало більше 9 років і так і не було завершене.

У справі «Ігнаткіна проти України» (рішення від 21 травня 2015 року, заява № 70758/12), ЄСПЛ присудив заявниці 16000 євро на відшкодування моральної шкоди. Між тим у наведеній справі розслідування тривало більше ніж 11 років й так і не було завершено, а сподівання заявниці на отримання відшкодування від винної особи були марними та заявниці так і не вдалося домогтися належного розслідування її справи.

У інші справі «Меріт проти України» (рішення від 30.03.2004, заява N 66561/01), ЄСПЛ присудив заявникові у відшкодування моральної шкоди через тривалість розгляду кримінальної справи, яка тривала більше ніж 6 років, - 2500 євро.

Застосовуючи вищенаведені міркування, суд вважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з Держави на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати встановленої на час розгляду справи судом, що становить 6700 грн. Такий розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, тому суд задовольняє позовні вимоги частково.

Відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунків, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 та у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 638/14007/17.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявленого ним розміру витрат на дорогу, поштові відправлення та ксеропопіювання, а також що ці витрати пов`язані з протиправною бездіяльністю відповідача.

Окрім цього, позивачем заявлено про стягнення витрат на юридичну допомогу протягом трьох років, а тому суд погоджується з позицію представника Київської обласної прокуратури щодо того, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні не повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

ня витрат на правову допомогу, пов`язані з оплатою допомоги захисника, розмір яких згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При цьому граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні встановлюється спеціальним законодавством.

Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Отже, питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених стороною в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час досудового розслідування, судового розгляду тощо. Чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду кримінальної справи в іншому провадженні.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Судувід 04.09.2019 у справі № 529/1007/16-ц.

Також, загалом стороною позивача не надано суду доказів, що саме в рамках даних обставин були понесенні витрати на юридичну допомогу, не доведено їх розумність та співмірність заявленим вимогам.

Відтак, дана вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, з огляду на висновок суду про часткове задоволення позовних вимог та та того, що позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі на підставі пункту 13 ч.2 статті Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 33,46 грн. з кожного.

Керуючись ст. 23,1166, 1174, 1176 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі: Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 6700 (шість тисяч сімсот ) грн. 00 коп.

Стягнути з Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, на користь держави судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду, пропорційно до задоволених позовних вимог по 33 (тридцять три) грн. 46 коп. з кожного.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Держава Україна в особі:

Київська обласна прокуратура, адреса: 01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, .

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, адреса: 01131, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26 , поверх 7, .

Державна казначейська служба України, адреса: 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Печерський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.12.2023.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА