ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2056/21 Номер провадження 22-ц/814/4438/23Головуючий у 1-й інстанції Путря О.Г. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Буряка Дмитра Миколайовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Ковжоги Олександра Івановича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 липня 2023 року у складі судді Путрі О. Г.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила про стягнення з відповідача заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду: матеріальну шкоду, завдану життю та здоров`ю, пов`язану з лікуванням та відновленням в сумі 169 915,81 грн; моральну шкоду в сумі 50 000 грн; витрати на професійну правничу допомогу в кримінальному процесі в сумі 25 000 грн; витрати на професійну правничу допомогу в цивільному процесі в сумі 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 14.06.2016 відповідач ОСОБА_2 в м. Полтаві по вул. Шевченка поблизу будинку № 23, керуючи автомобілем Volkswagen Tuareg, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись заднім ходом здійснила наїзд на позивача, чим порушила Правила дорожнього руху та завдала тілесні ушкодження позивачу, які відповідно до висновку СМЕ № 08-315/15/пп від 22.06.2020 є ушкодженням середньої тяжкості за ознаками відсутності небезпеки для життя і тривалого розладу здоров`я та інші тілесні ушкодження, які експертною комісією кваліфіковано, як легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.06.2021 у справі № 554/11618/20 закрито кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Вказувала, що в діях відповідача наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, за вчинення ДТП, що призвело до завдання потерпілому середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження.

За чотири роки слідства та за час розгляду в суді справи № 554/11618/20 відповідач жодного разу не вибачалися за скоєне, не надала матеріальної допомоги, а навпаки намагалася уникнути відповідальності.

Завдані тілесні ушкодження спричинили їй болю та дискомфорту, що вплинуло також на психічний стан.

Зазначала, що на час звернення до суду з даним позовом вартість лікування, яка виражається в матеріальній шкоді, становить в загальному розмірі 169 915,81 грн, а саме: 14.06.2016 - КТ головного мозку вартістю 530 грн, 16.08.2016 - санаторно-лікувальні заходи на суму 23 136 грн, 05.09.2016 - придбання імплантів 25 500 грн, 02.11.2017 - розрахунок за комплексне лікування щодо встановлення та видалення імпланту - 120 000 грн, 07.06.2018 - МРТ головного мозку - 749,18 грн.

Для захисту законних прав, як потерпілої та відновлення порушених прав, позивачем був укладений договір з адвокатом для надання правової допомоги в кримінальному провадженні на слідстві та суді, розмір витрат на правову допомогу склав 25 000 грн.

Також крім матеріальної шкоди у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, їй завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі, емоційних та душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, стресів, стражданні, болю, а також втрату часу на нормальну життєдіяльність, яку вона оцінює в 50 000 грн.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 1 279,81 грн та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 40 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в цивільному процесі в сумі 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 412,78 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що своїми діями відповідач ОСОБА_2 скоїла кримінальне правопорушення за частиною першою статті 286 УКК України, чим завдала ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у межах доведених позивачем вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Ковжога О. І., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач ОСОБА_2 свою вину у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, не визнавала і не визнає, кримінальне провадження стосовно неї було закрито у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку з із закінченням строків давності, тобто вина ОСОБА_2 у кримінальному провадженні не доведена, судом не встановлена, кримінальна справа закрита без винесення вироку.

Вказує, що оголошення підозри ОСОБА_2 та набуття нею в подальшому статусу обвинуваченої не може бути достатньою підставою для висновку суду першої інстанції про наявність в її діях складу злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

Зазначає, що адвокат Буряк Д. М., який представляв інтереси ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження, та сама потерпіла ОСОБА_1 , достовірно володіючи інформацією про страхову компанію забезпеченого транспортного засобу, своїм правом на звернення у встановленому порядку саме до страхової компанії за страховим відшкодуванням не зверталися.

Наголошує, що ОСОБА_1 повинна була вимагати кошти за майнову шкоду безпосередньо від страхової компанії - АТ «СК «АХА Страхування», яку ОСОБА_2 просила залучити до участі в справі в рамках цивільної справи № 545/2056/21, проте суд першої інстанції дане питання не вирішив.

Звертає увагу на те, що судово-медична експертиза № 08-315/19/пп Харківського бюро СМЕ є неналежним, недопустимим, недостовірним та недостатнім доказом, а у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення повторної судово-медичної експертизи судом було відмовлено.

Додатково вказує, що витрати на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу не знаходять свого підтвердження.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Буряк Д. М. в апеляційній скарзі на рішення суду в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, не дослідження та не надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не повний, необ`єктивний та упереджений розгляд справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ним частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було враховано самого предмету спору, вимог, що були пред`явлені позивачем, а також обставини та докази, які були надані позивачем в рахунок беззаперечного доведення позовних вимог.

Вказує, що проведення операційного втручання, встановлення імплантів на суму 23 500 грн та проведення лікування на суму 120 000 грн підтверджуються належними доказами, які не взяті судом до уваги.

Зазначає, що судом на власний розсуд оцінено та трактовано консультаційний висновок лікаря, який надає рекомендацію про потребу в санаторно-курортному лікуванні, на якому перебувала позивач в комплексі «Старий Відень» на загальну суму 23 136 грн.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, задовольнивши стягнення моральної шкоди на суму 40 000 грн, ніяким чином не обґрунтував саме такий її розмір.

Також неналежним обґрунтуваннями вважає зменшення компенсації на правову допомогу з 10 000 грн до 5 000 грн, оскільки заявлений розмір витрат є співмірною сумою з ціною позову та витраченим адвокатом позивача часом у зв`язку з розглядом справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Буряк Д. М. просить дану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 14 червня 2016 року близько 14.40 год, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Volkswagen Taureg реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Шевченка від вул. Європейська до вул. Стрітенська в м. Полтаві, навпроти центрального входу на територію КНП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М. В. Скліфасовського» по вул. Шевченка, 23 в м. Полтаві, зупинилася та перед початком руху заднім ходом, не переконавшись у відсутності пішоходів або перешкод та не скориставшись для забезпечення безпеки руху допомогою інших осіб, порушуючи вимоги пунктів 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка перетинала проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

У результаті вказаної ДТП потерпіла ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи за матеріалами справи № 08-315/19/пп від 22 червня 2020 року, відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2021 року закрито кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, заявлений по матеріалах кримінального провадження цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до обвинуваченої ОСОБА_2 залишено без розгляду, процесуальні витрати по матеріалах кримінального провадження віднесено на рахунок держави.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 скоїла кримінальне правопорушення за частиною першою статті 286 КК України, що спричинило потерпілій ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесне ушкодження та легкі тілесні ушкодження і завдало, внаслідок цього матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає стягненню з винної особи. При цьому суд вказав, що позивачем в ході розгляду справи не доведено та не надано доказів в підтвердження того факту, що їй було здійснене оперативне хірургічне втручання по встановленню та видаленню імпланту лопатки, у зв`язку зі спричиненням тілесних ушкоджень відповідачем в результаті ДТП, яка відбулася 14.06.2016, а тому позовні вимоги в частині стягнення витрат на придбання набору спеціалізованих титанових імплантів для остеосинтезу лопатки в сумі 23 500 грн та комплексне лікування щодо встановлення та видалення імпланту лопатки вартістю 120 000 грн задоволенню не підлягають.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції повною мірою погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Способами захисту цивільних прав відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У спірних правовідносинах шкоду позивачу було завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За правилами частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Такий розподіл обв`язку у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обумовлений тим, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону № 1961-IV особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У справі, що переглядається апеляційним судом, встановленого, що на час ДТП 14.06.2016 відповідальність водія автомобіля Volkswagen Taureg реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована АТ «СК «АХА Страхування» згідно полісу № АЕ/8143615 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що діяв з 08.04.2016 по 07.04.2017 включно. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю третіх осіб, становив 200 000 грн на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн з франшизою - 0 (а. с. 162, т. 1).

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 24.1. статті 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Страховиком також відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (стаття 26-1 Закону № 1961-IV).

Таким чином у межах, визначених Законом, обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої здоров`ю потерпілої та моральної шкоди внаслідок ДТП, покладається на страховика, тобто у даному випадку на АТ «СК «АХА Страхування» у межах 200 000 грн на відшкодування обґрунтованих витрат, пов`язаних з лікуванням, у тому числі з діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією у закладі охорони здоров`я, та 10 000 грн - відшкодування моральної шкоди.

Позивачем у цій справі заявлено вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП життю та здоров`ю, пов`язану з лікуванням, на суму 169 915,81 грн, що охоплюється лімітом відповідальності страховика АТ «СК «АХА Страхування», тому покладення обов`язку відшкодувати таку шкоду на особу, відповідальність якої застрахована, суперечить вимогам статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Посилання представника позивача на те, що винна особа - відповідач ОСОБА_2 не повідомила страховика про настання страхового випадку та у такому разі має повністю відшкодувати завдану шкоду відхиляються апеляційним судом, оскільки визначений Законом № 1961-IV порядок передбачає здійснення потерпілим певного волевиявлення на отримання відшкодування у разі настання страхового випадку. У пункті 35.1 статті 35 цього Закону зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. При цьому, неподання повідомлення про ДТП не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування згідно статей 32, 37 Закону № 1961-IV.

Невчинення потерпілою особою дій для отримання страхового відшкодування від страховика заподіювача шкоди не утворює обов`язку останнього відшкодувати застраховану шкоду, що охоплюється договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У даній справі позивач не була позбавлена можливості здійснення своїх прав та реалізації обов`язків, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за наявності у відкритому доступі інформації МТСБУ про чинний поліс внутрішнього страхування транспортного засобу, тому звернення її з вимогою до особи, відповідальність якої застрахована, в межах ліміту відповідальності страховика не є належним способом захисту.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Таким чином, стягнення судом з відповідача 1 279,81 грн матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - забезпеченим АТ «СК «АХА Страхування» автомобілем Volkswagen Tuareg, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не відповідає наведеним нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, відповідальність за яку несе страховик відповідача.

У зв`язку із зверненням з позовом до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у позові, мотиви, з яких виходив суд, відмовляючи позивачу у задоволенні решти позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, пов`язаної з лікуванням та відновленням (реабілітацією), колегія суддів не аналізує та змінює оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині з викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому суд має виходити із засад розумності і справедливості.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги представника відповідача, що завдана ОСОБА_1 моральна шкода є наслідком ДТП, яка сталася 14.06.2016 за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , де ОСОБА_1 є потерпілою особою, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди за рахунок ОСОБА_2 в сумі 40 000 грн, розмір якої відповідає характеру правопорушення, обсягу та тривалості завданих потерпілій страждань та вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо недоведеності вини ОСОБА_3 у кримінальному провадженні відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України моральна шкода, якої фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Крім того, як вбачається з ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2021 року у справі № 554/11618/20, яка набрала законної сили 17 червня 2021 року, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною першою статті 286 КК України було закрито у зв`язку із звільненням її від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, що передбачає обов`язкову згоду обвинуваченої та не є реабілітуючою її підставою.

В частині відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката Буряка Д. М., суд першої інстанції з посиланням на відповідні норми процесуального права та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400 цс 18), дійшов вірних висновків, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 КПК України, і в ухвалі Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2021 року у справі № 554/11618/20 питання судових витрат було вирішено судом.

При розгляді цивільної справи позивачем було надано договір від 18.06.2021, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Буряком Д. М., відповідно до підпункту 4.1, 4.2. пункту 4 якого за адвокатські послуги замовник сплачує в готівковій формі одноразово в сумі 10 000 грн. Оплата за юридичні послуги проводиться після підписання цього договору та договір чинний після сплати коштів (а. с. 40).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності, за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу між сторонами витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката у цивільній справі, за доведеності таких витрат, які відповідають як складності справи, так і обсягу наданих адвокатом послуг, ціні позову та тривалості розгляду справи судом, що відповідачем по справі не спростовано та неспівмірність витрат не доведена, суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір таких витрат позивача. При цьому, задовольняючи позов частково, суд не застосував принцип пропорційності судових витрат, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні з урахуванням вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В суді апеляційної інстанції представником позивача адвокатом Буряк Д. М. заявлено про понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн, на підтвердження чого надано договір про надання юридичних послуг від 14.08.2023, попередній розрахунок суми судових витрат, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 22.08.2023, квитанцію від 14.08.2023 про сплату ОСОБА_1 гонорару адвокату у сумі 3 000 грн.

Оскільки апеляційна скарга представника позивача задовольняється апеляційним судом лише в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, пропорційно розміру задоволених вимог колегія суддів присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача 545,70 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тож за правилами частин першої, шостої статті 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Буряка Дмитра Миколайовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Ковжоги Олександра Івановича - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 1 279,81 грн - скасувати з ухваленням нового рішення, в частині відмови у задоволенні решти вимог про відшкодування матеріальної шкоди - змінити в мотивувальній частині.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, пов`язаної з лікуванням та відновленням - відмовити з мотивів, викладених у редакції цієї постанови.

Змінити розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції - 1 818,87 грн та в апеляційному суді - 545,70 грн, а всього 2 364,57 грн.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна