ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/7244/20 Номер провадження 22-ц/814/1303/23Головуючий у 1-й інстанції Саркісян О.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення 15 лютого 2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У вересні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Харківський підшипниковий завод», після збільшення позовних вимог остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 966 грн 71 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 105 011 грн 82 коп., а також моральну шкоду в розмірі 96 144 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 25.08.2020 він звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 ч.3 КЗпП України. З лютого 2020 року відповідач не виплачував заробітну плату і при звільненні також відповідач не провів з ним остаточний розрахунок. Позивач неодноразово звертався до відповідача відносно виплати заборгованості, однак добровільно відповідач не сплатив заборгованість. Такі неправомірні дії відповідача призвели до моральних та фізичних страждань, приниження його честі та гідності, суперечок в сім`ї та фінансових зобов`язань.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку та моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 належу йому при звільненні суму в розмірі 96 144 грн, що складається із заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпПУ, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72 811,20 грн без урахування податків та зборів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь Держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 травня 2021 року ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відмовлено у перегляді вказаного заочного рішення.

ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати у розмірі 72 811,20 грн без урахування податкових зборів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог є фактично поданням нового окремого позову із іншим предметом та підставами, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог в даному провадженні та поданою напередодні ухвалення рішення по справі.

Зазначено, що відповідача належним чином не повідомлено про день і час слухання справи, повістка на адресу відповідача не надходила, що є порушенням норм процесуального права. ПрАТ «Харківський підшипниковий завод»» не мав об`єктивної можливості надати обґрунтований відзив на позов, також на заваді своєчасного надання доказів по справі стало продовження дії карантинних заходів, які ускладнюють роботу підприємства, яка має нестабільний характер, та взаємодію структурних підрозділів щодо своєчасного підготування та надання належних доказів.

Зауважено, що судом першої інстанції незаконно проведено нарахування середнього заробітку та неправильно визначено загальну суму боргу з причин не повного з`ясування обставин справи.

Вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано кількість робочих днів згідно з графіком роботи підприємства, оскільки відповідно до наказу-постанови №65/80 від 04.03.2019 по ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» встановлено чотириденний робочий тиждень і про це позивач був повідомлений під особистий підпис. Для розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати ОСОБА_1 судом взято 120 дні прострочки, тоді як з 26.08.2020 (з наступного дня після звільнення) по 15.02.2021 (дата ухвалення рішення) складає 93 дні.

Зауважили на необхідність врахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду, сформульовану у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховного Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1 185цс 16).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.07.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У вересні 2021 ОСОБА_1 надав суду заяву, у якій вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та просить її залишити без задоволення.

Послався на те, що з часу звільнення відповідач не сплатив заборгованість із заробітної плати.

Зазначив, що за період з 26.08.2020 по 15.02.2021 згідно з графіком роботи підприємства було 120 робочих днів.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду у частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 Зінченко ОСОБА_2 на підставі наказу №259/к від 25.08.20 звільнений з посади майстра 3-го класу пресової дільниці ковальсько-пресового виробництва ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с.6-10).

З розрахункового листа вбачається, що ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» станом на день звільнення має заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 51 177 грн 29 коп. (а.с.4)

Період затримки в проведенні розрахунку складає з 26.08.2020 року наступного дня з моменту звільнення та по 15.02.2021 року (день винесення рішення).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факта порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України, визнав за можливе зменшити обрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру заборгованості по заробітній платі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням наведених вимог закону.

Згідно ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпПУкраїни (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок порушення судом вимог процесуального закону, суд не встановив дійсного розміру заборгованості, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Як убачається з матеріалів справи, 15 лютого 2021 року відповідач подав суду клопотання про відкладення судового засідання, посилаючись на незгоду з заявою позивача про збільшення позовних вимог (а.с.58).

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про можливість розгляду справи без участі представника відповідача, правомірно ухвалив провести заочний розгляд справи, оскільки це вже була не перша неявка представника відповідача і наведені ним причини неявки об`єктивно не є поважними (п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи повинні виявляти повагу до суду та інших учасників судового процесу; подавати усі наявні у них докази, а також виконувати усі інші процесуальні дії в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач з часу відкриття провадження регулярно подавав заяви про відкладення судових засідань з різних мотивів, при цьому він не був позбавлений можливості подавати свої докази у заперечення доводів позивача або ж відзив на позов.

Одночасно, як слідує з матеріалів справи, суд першої інстанції прийняв, дослідив і дав належну оцінку усім доказам, які були подані відповідачем.

Зокрема, суд першої інстанції визначив розмір заборгованості із заробітної плати на підставі довідки, поданої позивачем та виданої відповідачем (а.с.48).

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом вимог п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України апеляційний суд зауважує, що подана ОСОБА_1 заява (а.с.43-44) не є заявою про збільшення позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (у редакції, що діяла за станом на час ухвалення заочного рішення) на власника або уповноваженого ним орган покладався обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Тобто, якщо відповідач до ухвалення рішення по суті спору не виплатив працівникові усі належні йому суми при звільненні, то суд має обраховувати період затримки розрахунку з дня наступного після звільнення до дня ухвалення рішення у справі.

За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України суди при вирішенні спору враховують висновки Верховного Суду у випадку тотожності як фактичних обставин справи, так і спірних правовідносин.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при вирішенні цього спору правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про право суду, а не обов`язок, за умови існування певних обставин зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (пункти 87,89,92 постанови).

У справі № 761/9584/15 Верховний Суд, ухвалюючи рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахував такі фактичні обставини (пункт 94 постанови):

позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати зі спливом більше ніж шести років з дня звільнення;

на момент звільнення позивач був обізнаний про існування заборгованості, проте не звертався до роботодавця з вимогою про її виплату;

відповідач (роботодавець) заперечував заборгованість по заробітній платі, факт заборгованості та її розмір були встановлені під час розгляду справи у суді;

сума заборгованості із заробітної плати, що встановлена судом, є меншою більш ніж у сто разів, ніж розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнута судом апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення по суті спору у справі 761/9584/15, Верховний Суд зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 11 000 грн.

Тобто у зазначеній справі співвідношення між розміром заборгованості із заробітної плати і розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становило приблизно один до трьох.

У цій справі встановлені такі факти:

позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості через шість місяців після звільнення;

за час роботи відповідач систематично порушував законодавство про працю, що вимушувало позивача звертатися до суду;

відповідач не заперечував розмір заборгованості;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зменшений судом із 105 011 грн 82 коп. до 72 811 грн 20 коп..

Враховуючи наведене, слід визнати обґрунтованими висновки суду першої інстанції у частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

До апеляційної скарги відповідач долучив письмові докази (а.с.104-112), проте всупереч приписам ч.3 ст.367 ЦПК України не подав суду доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, долучені до апеляційної скарги письмові докази апеляційним судом не досліджуються.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом надана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 січня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов