Справа № 307/1595/22
Провадження № 2/307/357/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі: секретаря Ком`яті Н.А.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тячівської районної державної адміністрації та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Широколужанська сільська рада про визнання недійсним і скасування розпорядження Тячівської районної державної адміністрації № 1010 від 02.12.1997 р. і визнання незаконним та скасування свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно № 13 від 03.12.1997 р.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вище вказаним позовом.

Посилається та не, що після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилося спадкове майно до якого входили житловий будинок АДРЕСА_1 , з надвірними спорудами та земельною ділянкою площею 0.04 га.

Спадкодавець після смерті заповіту не залишив.

До складу спадкоємців першої черги входять він з братом ОСОБА_3 .

Спадкове майно знаходиться поряд з його домоволодінням за АДРЕСА_2 , тому він здійснював за ним догляд.

В той час ОСОБА_3 проживав у м. Ужгород, не мав часу та можливості слідкувати за ним, а тому він підтримував в належному стані та утримував майно належне батькові.

Вони з братом домовилися продати спадкове майно.

На початку 2021 року до нього звернувся його односельчанин і поцікавився щодо можливості продажі спадкового житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Після цього від ОСОБА_3 він дізнався про наявність в нього свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 , від 03.12.1997 року.

Тоді він звернувся до приватного нотаріуса Тячівського районного округу із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька.

Приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу йому було відмовлено у прийнятті спадщини за законом через пропущення строку та роз`яснено право звернутися до суд.

З Тячівського РПТІ він дізнався, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видано на підставі розпорядження голови Тячівської РДА за № 1010 від 03.12.1997 року.

Вважає, що вказане розпорядження є незаконним з наступних підстав.

Згідно наказу Департаменту України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, затвердженого МЮУ 19.01.1996 за № 31/1056 та п. 3 Інструкції про порядок реєстрації будівель та домоволодінь така реєстрація проводиться у містах і селищах міського типу, до яких село Широкий Луг ніколи не відносилося.

Наявність оскаржуваного розпорядження позбавляє його можливості оформити та набути право на спадщину за законом.

Про наявність оскаржуваного розпорядження Тячівської РДА йому стало відомо на початку 2021 року, з інформації наданої ОСОБА_3 та Тячівського РПТІ.

Просить визнати причину пропуску строку для звернення до суду поважною, поновивши його, заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, визнати недійсним і скасувати розпорядження Тячівської районної державної адміністрації № 1010 від 02.12.1997 та визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право особистої власності на нерухоме майно за № 13 від 03.12.1997, видане на підставі вказаного розпорядження.

Представник Тячівської районної державної адміністрації та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник Широколузької сільської ради у судове засідання не з`явився. Староста Широколузького старостинського округу надав суду листа про розгляд справи у його відсутності. Відносно позовних вимоги не заперечує.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 13 чч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 батько позивача ОСОБА_2 та відповідача М.В. Поковба.

Відповідно до акту від 20.10.1961 ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку у селі Широкий Луг під будівництво житлового будинку площею 0.07 га.

Тячівським районним виконавчим комітетом ОСОБА_4 було надало дозвіл провести будівництво житлового будинку на в АДРЕСА_3 , строком до 01.12.1962 року.

З розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації № 1010 від 02.12.1997 убачається, що розглянувши рішення сільських рад, про оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам, у відповідності з наказом Держжитлокомунгоспу України від 13.12.95 за № 56, слід оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

На підставі вищевказаного розпорядження Тячівською РДА було видано свідоцтво про право особистої власності на нерухоме майно № 13 від 03 грудня 1997 року на житловий будинок з надвірними спорудами в цілому, розташовані у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Підставою для звернення до суду як вважає позивач стало порушення його майнового права та інтересу, оскільки він втратив можливість отримати спадщину після смерті батька ОСОБА_5 . Поковба.

Вважає, що він прийняв у встановленому законом порядку спадкове майно житловий будинок АДРЕСА_1 , так як той знаходиться з поряд з його будинком, і за яким він здійснював догляд та підтримував у належному стані, в той час як ОСОБА_3 проживав у місті Ужгород.

ОСОБА_2 у прохальній частині позовної заяви просить визнати нечинним і скасувати розпорядження Тячівської районної державної адміністрації № 1010 від 02.12.1997 та свідоцтво про право особистої власності на нерухоме майно № 13 від 03 грудня 1997 року.

Із приписів статей 1216, 1217, 1261 ЦК України від 16.01.2003, убачається, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статтею 549 Цивільний кодекс Української РСР в редакції станом на 27.12.1996, яка діяла на момент смерті спадкодавця, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 України, в редакції яка діяла на момент розгляду справи, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і станом на 1997 рік, день смерті спадкодавця, потенційний спадкоємець визнався таким, що прийняв спадщину, якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом - якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в обох випадках, якщо подав відповідну заяву нотаріусу.

Доказів прийняття спадщини після смерті свого батька у будь-який спосіб, а також доказів визначення йому судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач суду не надав.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не довів, що є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_5 . Поковба, тобто не надав доказів, що оскаржуваними ним документами були порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити.

Оскільки позивач, як інвалід 2-ї групи звільнений від сплати судового збору їх слід компенсувати за рахунок держави, а витрати понесені позивачем на правничу допомогу слід покласти на нього самого.

За таких обставин, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, 1216, 1217, 1261, ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України від 16.01.2003, ч. 1 ст. 549 Цивільний кодекс Української РСР від 27.12.1996, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 17.01.2023 року.

Головуючий В.І. Гримут