Постанова

Іменем України

12 січня 2023 року

м. Київ

справа № 750/733/20

провадження № 61-3440св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ліквідатор Відкритого акціонерного товариства «Банк «БІГ Енергія» Васильченко Юрій Леонідович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2020 року у складі судді

Карапута Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 січня

2021 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Банк «БІГ Енергія» (далі - ВАТ «Банк «БІГ Енергія», Банк) Васильченка Ю. Л., Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» (далі - ТОВ «Брокінвестгруп») про визнання незаконними дій та зобов`язати вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг Енергія» у 2007 і 2008 роках були укладені договори банківських вкладів, які в подальшому рішеннями судів були розірвані та на користь позивачки було стягнуто суми боргу, проценти за користування вкладом, судові витрати та витрати на правову допомогу, інфляційні та 3 % річних.

З 24 лютого 2010 року розпочато процедуру ліквідації ВАТ Банк «Біг Енергія».

За договором про передавання в управління непроданих активів від 28 січня 2014 року ТОВ «Брокінвестгруп» є правонаступником органу управління ВАТ Банк «Біг Енергія» ліквідатора Васильченка Ю. Л. Відповідно до п. 2.6 вказаного договору Національний Банк України здійснює контроль за діяльністю Управителя щодо проведення процедури управляння активами і задоволення вимог вигодонабувачів, а тому оскільки Управитель в порушення зобов`язань взятих на себе за договором від 28 січня 2014 року та чинного законодавства безпідставно відмовляється вносити зміни до реєстру кредиторів та розглядати питання про зміну розміру її вимог як вигодонабувача згідно наданих судових рішень, то його бездіяльність є неправомірною.

Враховуючи, що у зв`язку з незаконним неповерненням вкладів у процесі ліквідаційної процедури заборгованість банку збільшується, про що свідчать наявні судові рішення, позивач звернулася до ТОВ «Брокінвестгруп» із заявою про внесення змін до реєстрів кредиторів, однак товариство відмовило у її задоволенні.

Всі її вимоги як вкладника згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону № 3127-ІV від 29 листопада 2005 року, як такі, що перевищують еквівалент 50 000 грн, підлягають включенню до четвертої черги вимог кредиторів та мають виконуватися пріоритетно перед вимогами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Просила суд:

визнати незаконними дії ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія»

Васильченка Ю. Л. в частині визначення черги та розміру акцептованих вимог та віднесення ОСОБА_1 до реєстру кредиторів за Законом України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року;

визнати незаконною бездіяльність ТОВ «Брокінвестгруп» з приводу відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку на підставі заяви від 19 січня 2016 року та рішень судів, що набрали законної сили, у зв`язку із збільшенням визнаної судами суми боргу;

визнати незаконною бездіяльність ТОВ «Брокінвестгруп» з приводу відмови у розгляді по суті заяви ОСОБА_1 про внесення змін до реєстру кредиторів від 20 березня 2016 року, у зв`язку із збільшенням визнаної судами суми боргу;

зобов`язати ТОВ «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку, виключивши позивача з черги акцептованих ліквідатором ВАТ Банк «Біг Енергія» Васильченком Ю. Л. вимог реєстру кредиторів банку за Законом України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від

24 липня 2009 року та включити вимоги до реєстру кредиторів банку четвертої черги у сумі 7 178 345,83 грн згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 29 листопада 2005 року;

зобов`язати ТОВ «Брокінвестгруп» виплатити кошти кредиторської заборгованості ВАТ «Банк «БІГ Енергія» у сумі 7 178 345,83 грн, в порядку черговості, передбаченої статтею 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 29 листопада 2005 року, до виплати коштів за вимогами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які реєстром кредиторів банку віднесено до 3 черги за Законом України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року, встановивши спосіб виконання судового рішення - шляхом стягнення на користь позивача коштів у сумі 7 178 345,83 грн зі спеціального рахунку ВАТ «Банк «БІГ Енергія» у Національному банку України для відшкодування заборгованості кредиторам ВАТ Банк «Біг Енергія».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури здійснюватися не може, оскільки встановлення у Законі України «Про банки і банківську діяльність»особливого порядку та черговості задоволення вимог до банку не припускає задоволення вимог окремих кредиторів у індивідуальному порядку поза межами ліквідаційної процедури.

Правовідносини стосовно ліквідації ВАТ «Банк «Біг Енергія» виникли саме з дати відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації банку, тобто з 01 березня 2010 року, тому суд дійшов висновку, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає редакція частини першої статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 липня 2009 року. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29 січня 2015 року (К/800/39881/13) у справі №2а/2570/161/2012.

Як вбачається з розділу 5 Договору про передавання в управління непроданих активів № 33-Л, укладеного між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Брокінвестгруп», у повноваженнях управителя (ТОВ «Брокінвестгруп») не передбачено право змінювати черговість кредиторів (вигодонабувачів) та вносити зміни в Реєстр в сторону збільшення кредиторських вимог на підставі рішення суду. Натомість положеннями Договору № 33-Л передбачено, що управитель має право вносити зміни до переліку (реєстру) вимог кредиторів у разі надходження виконавчих документів про стягнення з банку коштів або зобов`язання банку щодо повернення (сплати, відшкодування) коштів, що надійшли від органів державної виконавчої служби у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Протягом 2011-2015 років позивач неодноразово звертався в суд з позовами про стягнення процентів за безпідставне користування грошима, за результатами розгляду яких винесені судові рішення, що набрали законної сили.

З урахуванням наданих позивачем копій рішень на загальну суму 6 582 422,33 грн, а Васильченко Ю. Л. не є ліквідатором ВАТ Банку «Біг Енергія» з 02 квітня 2015 року та Національним Банком України прийнято рішення про завершення процедури ліквідації банку з ухваленням остаточного звіту ліквідатора, тому в задоволенні позову позивача слід відмовити.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аналізуючи докази у їх сукупності суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, врахувавши те, що 02 квітня 2015 року Національним банком України затверджено ліквідаційний баланс ВАТ Банк «БІГ Енергія», ухвалено остаточний звіт ліквідатора та прийнято рішення про завершення процедури ліквідації банку, з урахуванням цього з вказаної дати зобов`язання Васильченка Ю. Л. щодо вчинення ліквідаційної процедури банку закінчилися. Оскільки всі документи щодо діяльності ВАТ Банк «БІГ Енергія» і проведеної ліквідаційної процедури передано в установленому законом порядку до архіву Національного банку та правонаступнику ТОВ «Брокінвестгруп», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові до вказаних відповідачів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Аргументи учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що закінчення повноважень ліквідатора не позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання дій ліквідатора неправомірними, а висновок судів, що Договором про передавання непроданих активів № 33-л у повноваженнях ТОВ «Брокінвестгруп» не передбачено права змінювати черговість кредиторів та вносити зміни в Реєстр в сторону їх збільшення на підставі рішень суду прямо суперечить положенням пункту 13.12. глави 13 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 369 у редакції, що діяла до 22 вересня

2012 року та главі 5 Договору про передавання непроданих активів № 33-л від 28 січня 2014 року, відповідно до яких до компетенції управителя відноситься внесення змін до передавального реєстру вимог кредиторів банку за погодженням Національного банку України незалежно від того з яких підстав і в яку сторону вносяться зміни до Реєстру, що підтверджується висновком, що міститься у листі Національного банку України від 21 червня 2017 року

№ 20-0009/43726, копія якого додається до скарги.

Другою підставою для касаційного оскарження судових рішень є відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме питання щодо дії закону у часі для триваючих правовідносин на підставі договору, які виникли в період дії редакції Закону

№ 3127-ІV від 29 листопада 2005 року і продовжували існувати, коли була змінена редакція Закону № 3127-ІV 24 липня 2009 року, і регулюються статтею 58 Конституції України - статтею 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року або в редакції статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону України від 29 листопада 2005 року.

В частині визначення розміру акцептованих вимог апеляційний суд залишив поза своєю увагою ту обставину, що суд першої інстанції не правильно зробив розрахунок суми заборгованості банку перед нею, оскільки з листа від 25 січня 2016 року, яким ТОВ «Брокінвестгруп» відмовилося вносити зміни до Реєстру вимог кредиторів та повідомило її, що її вимоги 01 червня 2010 року включені ліквідатором в реєстр вимог кредиторів за № 85, акцептована сума по виплаті складає 1 352 037,95 грн і віднесені до IV черги по відшкодуванню кредиторської заборгованості згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року. Нею належними доказами - судовими рішеннями, що набрали законної сили, підтверджено станом на

01 червня 2010 року розмір вимог, що мають бути внесені до реєстру на суму

1 967 434,66 грн. Тому виходячи зі статті 1058 ЦК України цивільні відносини, які виникають з договорів банківських вкладів укладених у 2007, 2008 роках включають в себе, зокрема, обов`язок банку з повернення суми вкладу, який має бути реалізованим, у тому числі і у процесі ліквідації банку, а тому розмір акцептованих вимог, які підлягають внесенню до реєстру кредиторів становить не 1 352 037,95 грн, як визначив ліквідатор, а 1 967 434,66 грн, тому дії ліквідатора в частині визначення розміру акцептованих вимог є неправомірними. Таким чином ліквідатор Банку безпідставно не включив до реєстру вимог кредиторів вказані суми боргу.

Суд безпідставно не зобов`язав ТОВ «Брокінвестгруп», як управителя, виплатити кошти кредиторської заборгованості ВАТ «Банк «БІГ Енергія»у сумі 7 178 345,83 грн в пріоритетному (першочерговому) порядку черговості - до черги перерахування коштів за вимогами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зі спеціального рахунку ВАТ «Банк «БІГ Енергія»у Національному банку України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає редакція частини першої статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 липня 2009 року. Однак в матеріалах справи немає жодного судового рішення про застосування до спірних правовідносин редакції частини першої статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 липня 2009 року.

В матеріалах справи є судові рішення, що набрали законну силу, за позовом ОСОБА_3 до цих же відповідачів та з того ж самого предмету спору, тому у даній справі вони не підлягали повторному доказуванню згідно статті 82 ЦПК України. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2013 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2013 року у справі № 2а/2570/3000/2011, копії яких є в матеріалах справи, вже встановлено та визнано незаконними дії ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васільченка Ю. Л. в частині визначення черги акцептованих вимог, які протирічать висновкам оскаржуваного рішення суду (у даній справі за аналогічних обставин депозитні договори закінчилися у січні 2009 року і оскаржувалися такі само дії ліквідатора Васільченка Ю. Л. в частині визначення черги та розміру акцептованих вимог ОСОБА_3 ). Тому обставини незаконності віднесення вимог аналогічного кредитора банку до 4 черги в редакції частини першої статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 липня 2009 року вже визнані неправомірними і ці обставини не доказуються повторно.

Ліквідатор банку відносячи її вимоги за депозитними договорами до 4 черги кредиторів (після задоволення вимог Фонду гарантування вкладів) порушив принцип юридичної визначеності - застосував зворотну дію прийнятого у липні 2009 року Закону до правовідносин виниклих з депозитного договору, який був укладений у 2007 році, коли діяв інший Закон від 2005 року.

Таким чином, ліквідатор Банку безпідставно не включив до реєстру вимог кредиторів суми боргу на підставі судових рішень, які набрали законної сили та відповідно до статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону № 3127-ІV від 29 листопада 2005 року, яка існувала на час виникнення депозитних правовідносин, в тому числі він також невірно визначив розмір акцептованих вимог.

Належними і допустимими доказами нею підтверджений розмір кредиторської заборгованості банку, що був визначений виключно судами України. Загальна сума стягнення буде становити 7 178 345,83 грн, а не 6 582 422,33 грн. як помилково вважає суд.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права).

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 укладено договір №707/07/038 від 22 січня 2007 року, згідно п. 1.2 якого був розміщений вклад терміном з 22 січня 2007 року по 22 січня 2009 року.

22 серпня 2007 року ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення вкладу на депозитний рахунок № 707/07/1216, строком на 2 роки під 16,2 % річних, а також договір № ДС2 N 012124 від 10 жовтня

2008 року, строком на 1 рік під 21 % річних.

22 січня 2009 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу коштів у зв`язку з закінченням строку дії договору, але в порушення п. 2.1.5 договору по закінченню терміну дії договору не була повернута сума вкладу у сумі

1 150 582,54 грн.

Постановою Національного банку України № 134 від 13 березня 2009 року у ВАТ Банку «БІГ Енергія» призначена тимчасова адміністрація терміном на один рік та на підставі статті 85 Закону України «Про банки та банківську діяльність» введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ВАТ Банку «БІГ Енергія» до 15 вересня 2009 року. Постановою Правління Національного банку України

№ 540 від 10 вересня 2009 року мораторій на задоволення вимог кредиторів подовжено до 15 березня 2010 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 квітня 2009 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто 1 150 582,54 грн боргу вкладу та судові витрати в сумі 30 грн, всього - 1 150 612,54 грн.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2009 року змінено рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня

2009 року, розірвано договір № 707/07/1216 про банківський вклад (депозит) від 22 серпня 2007 року та договір № ДС2 N 012124 від 10 жовтня 2008 року та стягнуто з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» 751 650 грн боргу, 25 514,91 грн - проценти за користування вкладом та судові витрати в сумі 30 грн.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18 серпня 2009 року стягнуто з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» на користь ОСОБА_1 583,44 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено та 30,80 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 14 січня 2010 року стягнуто з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» 73 637,28 грн - інфляційних та 27 708,63 грн - 3% річних, а всього 101 345,91 грн, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 650 грн витрат за надання правової допомоги.

24 лютого 2010 року постановою правління Національного банку України прийнято рішення № 97 про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ВАТ «Банк «БІГ Енергія» з 01 березня 2010 року, Васильченка Ю. Л. як незалежного експерта призначено ліквідатором банку. Тому з 01 березня 2010 року Васильченко Ю. Л. був керівником ліквідаційної комісії юридичної особи ВАТ Банку «БІГ Енергія» на визначений Національним банком України строк.

За заявою позивача її грошові вимоги акцептовані ліквідаційною комісією ВАТ Банку «БІГ Енергія» та відповідно до статті 93 Закону України «Про банки і банківську діяльність» включені до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів, який затверджений Національним Банком України.

26 березня 2010 року на адресу ліквідатора позивачем була подана заява про грошові вимоги до банку в загальній сумі 2 851 434,82 грн та вимога включити її в реєстр кредиторів, з наданням копії судового рішення та виписки з особових рахунків від 23 березня 2010 року.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 21 березня 2011 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 271 458,68 грн.

Національним банком України прийнято рішення № 1000 від 20 грудня 2013 року про передавання непроданих активів банку та переліку вимог кредиторів правонаступнику юридичній особі - ТОВ «Брокінвестгруп».

28 січня 2014 року між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» (Установник управління), ТОВ «Брокінвестгруп» (Управитель) та Національним банком України укладено договір № 33-Л про передавання в управління непроданих активів.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2014 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 486 202,53 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2014 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 1 592 387,61 грн заборгованості за договором банківського вкладу.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2014 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача кошти сумі 532 119,54 грн.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 02 березня 2015 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 518 450,98 грн.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 03 березня 2015 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 176 458,63 грн.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 19 березня 2015 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 198 216,88 грн.

02 квітня 2015 року Національним банком України затверджено ліквідаційний баланс ВАТ «Банк «БІГ Енергія», ухвалено остаточний звіт ліквідатора та прийнято рішення про завершення процедури ліквідації банку, тому з цієї дати повноваження Васильченко Ю. Л. щодо вчинення ліквідаційної процедури банку закінчились. ВАТ «Банк «БІГ Енергія» включений до переліку банків, строк ліквідації яких завершено та ліквідаторами яких вживаються заходи щодо виключення банків з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідно до вимог статті 98 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, що діяла до

22 вересня 2012 року). Всі документи щодо діяльності ВАТ «Банк «БІГ Енергія» і проведеної ліквідаційної процедури передано в установленому законом порядку до архіву Національного банку України та правонаступнику ТОВ «Брокінвестгруп».

19 січня 2016 року ОСОБА_1 подала до ТОВ «Брокінвестгруп» заяву про внесення змін до реєстру кредиторів у зв`язку із збільшенням визнаної судами суми боргу та просила внести зміни до реєстру кредиторів ВАТ «Банк «БІГ Енергія», включивши її вимоги до Переліку (реєстру) вимог кредиторів четвертої черги у сумі 3 877 410,76 грн згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону № 3127-IV від 29 листопада 2005 року та виплатити ці кошти кредиторської заборгованості в пріоритетному порядку - до перерахування коштів за вимогами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Листом від 25 січня 2016 року вих. № 17 ТОВ «Брокінвестгруп» відмовило у внесенні зміни до Реєстру вимог кредиторів та повідомило позивача, що її вимоги 01 червня 2010 року включені в реєстр вимог кредиторів за № 85, акцептована сума по виплаті складає 1 352 037,95 грн і віднесені до IV черги по відшкодуванню кредиторської заборгованості згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону № 3127-IV від 24 липня 2009 року, після черги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 19 лютого 2016 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 260 624,45 грн.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 25 лютого 2016 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 292 780,99 грн 99 коп.

Заочним рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 02 березня 2016 року з ВАТ «Банк «БІГ Енергія» стягнуто на користь позивача 780 094,97 грн.

20 березня 2016 року ОСОБА_1 подала до ТОВ «Брокінвестгруп» заяву про внесення змін до реєстру кредиторів, у зв`язку із збільшенням визнаної судами суми боргу.

Позивач зверталася з вказаним позовом до Чернігівського окружного адміністративного суду, який постановою від 12 квітня 2016 року у справі

№ 825/532/16 задовольнив її позовні вимоги.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 25 травня

2016 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ліквідатора ВАТ Банк «Біг Енергія» Васильченко Ю. Л., ТОВ «Брокінвестгруп» про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - закрито. Роз`яснено позивачеві, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності ТОВ «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку та відмови у розгляді по суті заяви ОСОБА_1 про внесення змін до реєстру кредиторів

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі

№ 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі

№ 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі

№ 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня

2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі

№ 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі

№ 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що Господарський суд Львівської області визнав недійсними прилюдні торги, протокол від 16 серпня 2013 року й акт від

22 серпня 2013 року, та зауважує, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства. Відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вимогу визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі

№ 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20) зазначено: «судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо встановленого кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових відносин. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначає частина друга вказаної статті. В абзаці дванадцятому цієї частини передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У справі, що переглядається:

позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності ТОВ «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку на підставі її заяв та рішень судів, що набрали законної сили, не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу за наявності іншого передбаченого законом способу захисту прав позивача шляхом примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема в цій справі - зобов`язання внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку;

такі позовні вимоги можуть складати сутність доводів сторони у межах спору щодо наявності підстав для внесення змін до реєстру вимог кредиторів. При цьому відповідні аргументи сторони, за наявності для цього підстав, має перевірити суд у межах спору з належним способом захисту;

не відповідає завданню цивільного судочинства звернення до суду з позовною вимогою про визнання незаконною бездіяльності щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку і така позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду;

відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовну вимогу про визнання незаконною бездіяльності щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті.

За таких обставин суди помилково розглянули по суті зазначені позовні вимоги.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України).

Тому оскаржені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності ТОВ «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку і щодо відмови у розгляді по суті заяви ОСОБА_1 про внесення змін до реєстру кредиторів підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі у цій частині з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо позовних вимог, пред`явлених до ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Ю. Л.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно абзацом 1 частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Дієздатністю юридичної особи, як і особи фізичної, є її здатність набувати для себе цивільні права та здійснювати їх, а також набувати та виконувати цивільні обов`язки. Однак якщо для фізичної особи це є природними діями, які вона виконує власне сама, то юридична особа в силу того, що вона є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, набуває прав і обов`язків через, зокрема свої органи управління. Ключовим для дієздатності юридичної особи є діяльність її виконавчого органу. Цей орган може бути одноособовим і колегіальним (наприклад, директор або правління). Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною. Тобто виступ в обороті від імені юридичної особи здійснюється, як правило, її виконавчим органом. При цьому виконавчий орган (наприклад, керівник колегіального виконавчого органу) діє не від свого імені, а від імені юридичної особи.

Відповідно до статті 92 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (туту і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) банку. При виконанні своїх обов`язків ліквідатор за своїм статусом прирівнюється до представника Національного банку України.

Отже, ліквідатор Васильченко Ю.Л. у спірних правовідносинах діяв від імені юридичної особи - Банку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 464/395/19 (провадження № 61-14514св20) вказано, що «ОСОБА_1 визначила відповідачем голову ОСББ «Драгана, 1» Андрусишина В. Ф. та пред`явила вимоги про зобов`язання не чинити їй перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням - колясочною, розташованою у будинку АДРЕСА_1 . Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до голови ОСББ «Драгана, 1» ОСОБА_3 та стосуються його діяльності, як посадової особи юридичної особи щодо представництва її інтереси у відносинах з іншими особами. Голова ОСББ «Драгана, 1» Андрусишин В. Ф. не може бути відповідачем у цій справі, оскільки є посадовою особою юридичної особи, від імені якої він діяв у відносинах з позивачем. Позовних вимог до ОСОБА_3 як фізичної особи позовна заява ОСОБА_1 не містить. Тому спір у ОСОБА_1 виник саме з ОСББ «Драгана, 1», яке є юридичною особою та самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, тому саме юридична особа має відповідати за цим позовом».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 визначила відповідачем ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Ю. Л., до якого пред`явила вимоги визнання незаконними дії в частині визначення черги та розміру акцептованих вимог та віднесення ОСОБА_1 до реєстру кредиторів за Законом України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від

24 липня 2009 року.

Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що вони стосуються діяльності ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Ю. Л. як посадової особи юридичної особи щодо представництва її інтересів у відносинах з іншими особами. Ліквідатор ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченко Ю. Л. не може бути відповідачем у цій справі, оскільки є посадовою особою юридичної особи, від імені якої він діяв у відносинах з позивачем. Тому спір у ОСОБА_1 виник саме з ВАТ «Банк «БІГ Енергія», яке є юридичною особою та самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, тому саме юридична особа могла відповідати за цим позовом.

Водночас ВАТ «Банк «БІГ Енергія» припинено у зв`язку з його ліквідацією

30 березня 2021 року, правонаступником якого в межах спірних правовідносин є ТОВ «Брокінвестгруп».

Суди на вказане уваги не звернули та зробили помилковий висновок про можливість розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Ю. Л.

Тому провадження у справі в цій частині також підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19).

В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (див. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 справа

№ 1-7/99)).

Згідно з частиною четвертою статті 84 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію, ініціювати ліквідацію банку в будь-який час, коли дійде висновку, що фінансове оздоровлення банку є неможливим.

У статті 96 вказаного Закону в редакціях Закону № 1617-VI від 24 липня

2009 року та Закону № 3127-ІV від 29 листопада 2005 року визначалася черговість та порядок задоволення вимог до банку в результаті ліквідаційної процедури.

Постановою Правління Національного банку України від 24 лютого 2010 року

№ 97 з 01 березня 2010 року відкликана банківська ліцензія у ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ініційована процедура ліквідації банку. З цього часу ліквідатором ВАТ «Банк «БІГ Енергія» призначено Васильченка Ю. Л. На виконання вимог статті 89 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідатором «Банку «БІГ Енергія» Васильченком Ю. Л. в газеті «Голос України» від 03 березня 2010 року № 38 (4788) розміщено оголошення про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Банку «БІГ Енергія», в якому містилося повідомлення, що заяви кредиторів банку приймаються протягом одного місяця з дати публікації даного оголошення.

З урахуванням того, що спірні правовідносини сторін стосовно ліквідації ВАТ «Банк «Біг Енергія» виникли саме з дати відкликання банківської ліцензії та у зв`язку з ініціюванням процедури ліквідації банку, тобто з 01 березня 2010 року, суди дійшли правильного висновку, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року N 1617-VI, який набрав чинності 05 серпня

2009 року.

Прикінцеві положення Закону № 1617-VI не містять вказівки про зворотню дію в часі статті 96 вказаного Закону.

Тому суди правильно відмовили в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку в частині виключення позивача з черги акцептованих вимог реєстру кредиторів банку за Законом України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 24 липня 2009 року та включення вимоги до реєстру кредиторів банку четвертої черги згідно статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції Закону від 29 листопада 2005 року.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо преюдиціальності постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня

2013 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від

26 листопада 2013 року у справі № 2а/2570/3000/2011 за позовом

ОСОБА_3 щодо встановлення незаконності дій ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» в частині визначення черги акцептованих вимогв редакції частини першої статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 липня 2009 року за аналогічних обставин, оскільки преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Разом з тим, позивач також посилалась на те, що її грошові вимоги акцептовані ліквідаційною комісією ВАТ Банку «БІГ Енергія» та відповідно до статті 93 Закону України «Про банки і банківську діяльність» включені до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів за № 85, акцептована сума по виплаті складає 1 352 037,95 грн. Однак загальна сума її вимог, яка підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, становить7 178 345,83 грн, тому заявами від 19 січня 2016 року та від 20 березня 2016 року нею заявлені вимоги до ТОВ «Брокінвестгруп» про внесення змін до реєстру вимог кредиторів банку на підставі судових рішень у зв`язку із збільшенням визнаної судами суми боргу.

За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК Україниу мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Суди встановили, що Національним банком України прийнято рішення № 1000 від 20 грудня 2013 року про передавання непроданих активів банку та переліку вимог кредиторів правонаступнику юридичній особі - ТОВ «Брокінвестгруп», Договором про передавання в управління непроданих активів № 33-Л, укладеним між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Брокінвестгруп», передбачено, що управитель має право вносити зміни до переліку (реєстру) вимог кредиторів у разі надходження виконавчих документів про стягнення з банку коштів або зобов`язання банку щодо повернення (сплати, відшкодування) коштів, що надійшли від органів державної виконавчої служби у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Тому суди зробили помилковий висновок, що вказаним Договором № 33-Л повноваженнями управителя (ТОВ «Брокінвестгруп») не передбачено право вносити зміни в реєстр в сторону збільшення кредиторських вимог на підставі рішення суду. У зв`язку з цим вимог позивача в частині зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку щодо її вимог кредитора на загальну суму 7 178 345,83 грн суди фактично не розглянули, оцінку правомірності відмови ТОВ «Брокінвестгруп» у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів банку на підставі заяв позивача, а також рішень судів, що набрали законної сили, не надали.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» виплатити кошти кредиторської заборгованості ВАТ «Банк «БІГ Енергія»

За змістом положень глави 16 «Ліквідація банків» Закону України «Про банки і банківську діяльність» з моменту відкриття ліквідаційної процедури вирішення питання щодо визнання та задоволення вимог до банку належить до компетенції ліквідатора банку; вимоги до банку, який знаходиться у процедурі ліквідації, можуть бути заявлені у формі заяви про визнання кредиторських вимог до банку та зобов`язання включити їх до переліку вимог кредиторів банку.

Задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури здійснюватися не може, оскільки встановлення у Законі України «Про банки і банківську діяльність» особливого порядку та черговості задоволення вимог до банку не допускає задоволення вимог окремих кредиторів у індивідуальному порядку поза межами ліквідаційної процедури.

Тому суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні указаних позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що рішення судів попередніх інстанцій частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення:

в частинівизнання незаконними дій ліквідатора ВАТ «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Ю. Л., незаконною бездіяльність ТОВ «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів - скасувати із закриттям провадження у справі;

в частині зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку щодо вимог позивача на загальну суму 7 178 345,83 грн - скасуватита передати на новий розгляд до суду першої інстанції;

в частині зобов`язання ТОВ «Брокінвестгруп» виплатити кошти кредиторської заборгованості - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Юрія Леонідовича, визнання незаконною бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку щодо вимог ОСОБА_1 на загальну суму 7 178 345,83 грнскасувати.

Провадження у справі № 750/733/20 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Банк «БІГ Енергія» Васильченка Юрія Леонідовича, визнання незаконною бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» щодо відмови у внесенні змін до реєстру вимог кредиторів закрити.

Справу № 750/733/20 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» внести зміни до реєстру вимог кредиторів банку щодо вимог ОСОБА_1 на загальну суму 7 178 345,83 грн передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» виплатити кошти кредиторської заборгованості залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2020 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук