печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Остапчук Т.В., при секретарі судових засідань Гаманюк О.С., розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», просить кредитний договір, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк» недійсним в частині нарахування відсотків, пені т штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину, зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором з урахуванням визнання Кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір, на сьогоднішній день банк не надіслав точної суми заборгованості, вважає, що нарахування сум неустойки та штрафів є порушенням чинного законодавства та є незаконним, банк самостійно встановлював та змінював розмір кредитного ліміту, він не отримував від банка Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.06.2023 р. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін.

Відповідачем Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В судове засідання позивач не з`явився. В матеріалах справи міститься заява позивача, в якому він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі..

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що 23.12.2019 р. між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір №SAMDNWFC6 про надання банківських послуг і, починаючи з грудня 2019 р., позивач користується кредитною карткою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». ОСОБА_2 , підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підтверджує, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, отже суд не приймає до уваги твердження позивача в позовній заяві, що жодні інші документи не є складовими частинами договору, оскільки ним було підписано тільки анкету-заяву, до того ж на виконання умов укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 23.12.2019 р. відповідачем видано, а позивачем ОСОБА_1 отримано кредитну картку.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 373/212/16-ц.

Судом встановлено і не заперечується ОСОБА_2 , що він підписав анкету-заяву від 23.12.2019 р., отримав платіжну картку (персональний ідентифікаційний номер для авторизації), користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

Також, з наданих представником пояснень та відзиву до позову, встановлено, що відповідно до Додаткової угоди № SAMDNWFC6_01 до Кредитного договору від 23.09.2022 р. між ОСОБА_1 підписано ОТП 23.09.2022 17:47 та АТ КБ «Приватбанк», де зазначено: п.3 Сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить - 228 125,19 грн., із них основна сума боргу за кредитом в сумі 211 570,33 грн., нараховані, але не сплачені проценти за користування кредитом в сумі 16 554,86 грн.; п. 4 Строк дії Кредитного договору становить 5 років, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Додаткова угода втопає в дію з моменту її підписання Сторонами та діє до закінчення строку Кредитного договору; п. 5 Всі інші умови Договору, що не суперечать умовам цієї Додаткової угоди, залишаються незмінними. Сторони узгодили, що вразі, якщо умови публічної частини кредитного договору - підрозділу 2.1.1 «Кредитні картки» Умов та правила банківських послуг, що розміщені на сайті Банку суперечать умовам цієї Додаткової угоди, до правовідносин Сторін застосовуються умови Додаткової угоди.

Отже доводи ОСОБА_1 про недодержання письмової форми кредитного договору не знайшли свого підтвердження, а тому вимоги про визнання цього договору недійсним в частині є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої, п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За правилами пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належать вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони і стаття 207 ЦК України, яка встановлює вимоги до письмової форми правочину, не містить вичерпного переліку таких документів, отже поряд з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, зокрема, електронний.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частин першої, другої статті 633 ЦК України публічним є договорів, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертається (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини другої статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Крім того, згідно частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду в якості письмових доказів копію паспорту.

Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Частиною восьмою статті 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним в частині не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, просить урахувати правовий висновок, викладену у постанові Верховного суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15, втім означений правовий висновок не може бути застосований, оскільки був зроблений під час розгляду справи, яка не стосується процедури укладення договору або його дійсності, суттю справи № 6-2003цс15 є невиконання умов договору та настання відповідних наслідків.

Щодо вимог позову в частині зобов`язання відповідача зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором, то суд враховує положення частини першої статті 626, частини першої статті 627, частини першої статті 628, частини першої статті 629 ЦК України, відповідно до яких договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, враховує положення статті 6 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, у даній справі між сторонами виникли договірні правовідносини за кредитним договором від 23.12.2019 р., за яким вони на власний розсуд визначили його зміст та умови, які є обов`язковими до виконання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд не може змусити сторону договору дотримуватися його умов чи зобов`язати під час його виконання діяти у певний спосіб, якщо така поведінка вже врегульована самим договором. Наслідки порушення зобов`язання встановлені договором та законом.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вчинити дії є передчасними та не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів (частина друга статті 16 ЦК України), отже не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 1281, 1282 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 95, 258-259, 263-265, 352, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: АТ КБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, )

Суддя Т.В. Остапчук