ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9693/23 Справа № 214/6884/22 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/6884/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року, ухваленого у складі судді Сіденка С.І., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 31 липня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який рішенням суду від 29 червня 2021 року розірвано. За час перебування у шлюбі вона за особисті кошти придбала незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер :06:043:0009. У подальшому нею за особисті кошти було проведено ряд ремонтно-будівельних робіт по облаштуванню та поліпшенню цього будинку, однак правовстановлюючі документи не отримано: будівництво фактично завершено, проте будинок не введено в експлуатацію в установленому порядку. Крім того, відповідно до додатку №1 договору купівлі-продажу автомобіля №48П від 23.01.2008 було придбано автомобіль Opel Astra G 2008 року, який зареєстрований на відповідача. Власних коштів для придбання будинку та автомобіля відповідач не мав, оскільки ніде не працював і єдиним джерелом наповнення сімейного бюджету була її підприємницька діяльність, яка приносила та приносить регулярний високий дохід.

Просила суд стягнути з відповідача вартість 1/2 частини автомобіля марки Opel Astra G 2008 року випуску, що є об`єктом спільної власності подружжя, у сумі 88102,00 грн., залишивши його у власності відповідача, та вартість 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 та визнати будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними, поділ майна подружжя.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що 31.07.2010 року сторони зареєстрували шлюбні відносини, проте ще до реєстрації шлюбу сторони мешкали разом, перебуваючи у «фактичних шлюбних відносинах», тобто мали спільний бюджет, проживали разом, мали спільні та взаємні права та обов`язки притаманні подружжю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , батьком якого є відповідач.

За час перебування у шлюбі, позивач за свої особисті кошти придбала незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1 Га, кадастровий номер :06:043:0009. Право власності на зазначене нерухоме майно в цілому зареєстровано за ОСОБА_1 , та за відповідачем по 1/2 частині. При цьому суд, проігнорувавши факт ремонтних робіт, що їх було зроблено за рахунок позивача, ніяк не обґрунтував факт виконання робіт за рахунок відповідача. Крім того, віднесення доходу від підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 до спільного доходу також взагалі ніяк не обґрунтовано та не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя свідчить про те, що це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, у період спільного проживання без офіційної реєстрації шлюбу нами була придбана квартира за адресою АДРЕСА_2 . та автомобіль Opel Astra G 2008 року. Спірний транспортний засіб перебуває у володінні та користуванні відповідача, оскільки транспортний засіб є неподільною річчю відповідно до ст.183 ЦК України, спільне користування майном є неможливим, вважає що має право на 1/2 частину вартості спільного майна.

Власних коштів для придбання будинку та автомобіля відповідач не мав, оскільки він ніде не працював і єдиним джерелом наповнення сімейного бюджету була моя підприємницька діяльність, яка приносила та приносить на даний час регулярний високий дохід.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що наявність спільної дитини є підтвердженням того, що відповідач та позивач мали інтимні стосунки, однак наявність інтимних стосунків не підтверджує те, що сторони мали спільний бюджет, проживали разом, мали спільні та взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. Позивачем не доведено наявність факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю. Крім того, позивач не порушував у позовних вимогах питання стосовно визнання факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без шлюбу та не порушує питання про визнання майна - автомобіля Opel Astra G 2008 року, номер кузову НОМЕР_1 , що придбаний відповідачем 23.08.2008 року, та квартири: АДРЕСА_3 , що придбана відповідачем 21.11.2009 року, - спільним сумісним майном жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі. Позивач не перебував з відповідачем у шлюбі в період придбання автомобіля Opel Astra G 2008 року та квартири, отже це майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти доводів скарги, просив залишити рішення суду без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що з 31 липня 2010 року по 29 червня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу ними 26 вересня 2018 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки, за яким ОСОБА_5 продала подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , житловий будинок з господарчими побудовами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., сараю «Б», сараю (тимчасовий) «В», огорожі №1, водоколонки І, замощення ІІ та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :06:043:0009, що розташована за тією ж адресою (а.с.13-16 ).

У нотаріально посвідченій заяві від 14 березня 2019 року зазначено що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яким належить по 1/2 частці кожному. Указаною заявою співвласники надають згоду один одному на забудову даної земельної ділянки (а.с.18).

Згідно договору купівлі-продажу від 21.11.2009 року ОСОБА_2 придбав, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У п.1.6 даного договору зазначено, що покупець у своїй заяві повідомляє, що у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти, які він витрачає на купівлю квартири, є його особистою власністю, т.б. набута квартира не буде спільною сумісною власністю (а.с.106-107).

Крім того, сторонами визнається факт придбання відповідачем ОСОБА_2 автомобіля Opel Astra G 2008 року у 2008 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль Opel Astra G 2008 року та квартира АДРЕСА_4 придбані відповідачем до укладення шлюбу з позивачем, а тому є його особистою приватною власністю, доказів, які вказують на те, що спірний будинок був придбаний хоча і за час шлюбу, однак за особисті кошти - позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею/ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто; 4) житло, набуте нею/ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею/ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено наступне: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК. ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».

Згідно із абз.2 п.24 постанови від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди: страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.03.2020 року у справі №404/8567/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбано сторонами у період шлюбу.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони 14.03.2019 року підписали заяву посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою І.І. зареєстровану в реєстрі № 299, 300 в якій зазначено що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним . Указаною заявою співвласники надають згоду один одному на забудову указаної земельної ділянки (а.с.18).

Таким чином, нерухоме майно сторонами було придбано у рівних частках та зареєстровано за кожним по частці на праві спільної часткової власності, що не спростовано учасниками процесу.

Доказів придбання ОСОБА_1 спірного будинку хоча і за час шлюбу, але за належні їй особисті кошти, позивачем не надано, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання житлового будинку приватною власністю ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 придбано у 2008 році автомобіль Opel Astra G 2008 року, що не заперечується сторонами, та 21.11.2009 року згідно договору купівліпродажу, ОСОБА_2 придбав, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У п.1.6 якого зазначено, що покупець у своїй заяві повідомляє, що у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти, які він витрачає на купівлю квартири, є його особистою власністю, т.б. набута квартира не буде спільною сумісною власністю (а.с.106, 107). Договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Отже, судом встановлено, що автомобіль Opel Astra G 2008 року та квартира АДРЕСА_4 придбано відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачем, а тому не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується колегія суддів, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання вказаного рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що до реєстрації шлюбу сторони мешкали разом, перебуваючи у «фактичних шлюбних відносинах», тобто мали спільний бюджет, проживали разом, мали спільні та взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, колегія суддів не приймає, оскільки вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна, набутого у цей період, спільною сумісною власністю позивачем ОСОБА_6 не заявлялось та в суді не доводилось.

Також не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що позивач за свої особисті кошти придбала незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, оскільки належних та допустимих доказів передбачених ст.ст.76-80 ЦПК України, щодо придбання позивачем спірного житлового будинку за особисті кошти суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що ремонтні роботи в спірному будинку було зроблено за рахунок позивача, від доходу отриманого від підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , є безпідставними, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки збільшення вартості домоволодіння за рахунок ремонтних робіт не є предметом спору в даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 13.12.2023р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв