Справа № 455/1450/20 Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П.
Провадження № 22-ц/811/2524/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салата Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У вищевказаному житловому будинку вона зареєстрована та проживає разом із своїм чоловіком, дитиною та матір`ю, які також зареєстровані в будинку. Також у вищевказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_5 , який вже близько 20 ти років в ньому не проживає, а проживає за іншою адресою зі своєю сім`єю.

Крім того зазначала, що відповідач ОСОБА_3 , близько 10 років проживає та працює у м.Київ, де перебуваючи у шлюбних відносинах, створив іншу сім`ю.

Стверджувала, що проживаючи у належному їй домоволодінні, відповідач систематично порушує її права, як власника будинку, не дає змоги їй та членам сім`ї користуватися житлом, систематично виражається нецензурними словами в присутності дорослих, дітей, провокує конфлікти, під час яких наносить побої членам сім`ї, тобто, порушує правила співжиття і будь які заходи впливу є безрезультатними. На протиправні дії відповідача подавалися звернення до Старосамбірського ВП ГУНП у Львівській області, за результати яких були внесені відомості до ЄРДР.

Вказувала, що присутність ОСОБА_3 у належному їй житловому будинку, викликає занепокоєння та страх, змушує їх покидати будинок і проживати у родичів та знайомих. Відповідач є небезпечним для життя та здоров`я для неї та членів її сім`ї, порушує їх права та свободу, перешкоджає вільно і на власний розсуд користуватися житловим будинком.

Просила зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеними об`єктами нерухомого майна.

Оскаржуваним рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам звернень позивача та членів її сім`ї до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідача, а також не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Як наслідок суд не установив чи дійсно відповідач чинить перешкоду позивачу та членам її сім`ї у користуванні житлом.

Вважає передчасним висновок суду про недоведеність того, що відповідачем порушуються правила співжиття та чиняться перешкоди у користуванні майном.

Стверджує, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном, подальше спільне життя з відповідачем в одному будинку є неможливим, а тому заявлена нею вимога про усунення перешкоду користування власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним для захисту прав та інтересів позивача.

Також зазначає, що ОСОБА_3 постійно не проживає у спірному житлі, з`являється періодично,оскільки працює у м. Києві, що підтверджується зібраними у справі доказами, а також не заперечується самим відповідачем,. Крім того, згідно показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідач створив нову сім`ю у м. Києві де і проживає там на даний час.

Просить рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташовані вказані об`єкти належать ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 листопада 2018 року (а.с.8).

Зі свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 01 липня 1992 року Боршевицькою сільською Радою Старосамбірського району Львівської області, відомо, що батьками ОСОБА_8 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.5, том 1).

31 травня 2012 року ОСОБА_8 одружилася з ОСОБА_9 у зв`язку з чим змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

З довідки №732, виданої 02 листопада 2020 року виконкомом Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно з 16 грудня 1982 року зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 (а.с.38, том 1).

Як було встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги за утримання будинку, про що свідчать виписки з АТ КБ «Приватбанк» (а.с.43-44, том 1).

З витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань №0000236 від 02 червня 2020 року відомо, що 02 червня 2020 року в Старосамбірське ВП Самбірського ВП ГУ НП у Львівській області поступила письмова заява від ОСОБА_3 про те, що 02 червня 2020 року, приблизно о 20 годині 15 хвилин, його побила дружина ОСОБА_6 , чим спричинила тілесні ушкодження (а.с.45, том 1).

Згідно висновку експерта №56 від 03 червня 2020 року відомо, що у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при судово-медичній експертизі виявлені ушкодження: садно кінчика носа, садно над правою бровою, крововилив слизової верхньої губи, два садна правого передпліччя, синець лівої половини спини, крововилив правого передпліччя. Вказані ушкодження утворилися в результаті контакту з твердими предметами, а також дії кулаків та нігтів пальців рук, по давності утворення можуть відповідати часу 02 червня 2020 року та відносяться до легкого тілесного ушкодження (а.с.47, том 1).

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілою. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв`язку з примиренням винного з потерпілою (а.с.214, том 1).

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв`язку з примиренням винної з потерпілим (а.с.215, том 1).

Актом обстеження житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 дійсно не проживає за адресою: с.Боршевичі Старосамбірського району Львівської області близько 10 років. Під час обстеження встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться земельна ділянка площею 0,5 га, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з трьох житлових кімнат та кухні і містить наступні розміри: загальна площа - 81,8 кв.м.; житлова площа - 56,5 кв.м. На вказаній земельній ділянці, також розташовані: літня кухня (погріб) площею-13,9 кв.м.; стайня площею- 24,3 кв.м.; стодола площею-24,3 кв.м.; гараж площею- 17,0 кв.м.; шопа площею-20,4 кв.м.; вбиральня площею-1,0 кв.м.; колодязь і огорожа. Також, комісією встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована 01 липня 1992 року); ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; чоловік ОСОБА_1 , (проживає без реєстрації); ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_1 , (зареєстрований 18 жовтня 2013 року) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - мати ОСОБА_1 , (зареєстрована 04 квітня 1991 року). Під час обстеження власник житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 пояснила, що в даному будинку також зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . ОСОБА_5 вже більше 20-ти років не проживає в даному житловому будинку, а проживає в с.Библо Старосамбірського району Львівської області, разом зі своєю сім`єю. ОСОБА_3 , зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, проте, вже більше десять років проживає і працює в м.Києві (точна адреса невідома (а.с.53, том 1).

Актом обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 під час обстеження встановлено, що ОСОБА_3 дійсно проживає у житловій кімнаті, приблизною площею 20 м.кв. будинку АДРЕСА_1 , користується спільним коридором будинку, кухнею, вітальнею, туалетом. ОСОБА_3 неодноразово після приїзду з м. Києва затримується у будинку на значний час, вкладаючи також значні кошти у прибудинкову територію будинку, утримуючи в належному стані будинок та допоміжні приміщення (а.с.109-110, том 1).

З довідки №493, виданої виконкомом Боршевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 21 грудня 2015 року відомо, що ОСОБА_3 дійсно проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , є спадкоємцем за законом на цей житловий будинок, але спадкових прав не оформив (а.с.137).

Конституцією України передбачено як захист прав власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен мас право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло. придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. кожен

має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою с крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв?язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти росії», заява N? 58255/00, пункт 36.). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява N? 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії»

Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи. а саме від наявності достатніх триваючих зв?язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в Постановах від 10 лютого 2021 року при розгляді справи № 496/2215/17, від 09 грудня 2020 року при розгляді справи № 209/2642/18, від 29 липня 2020 року при розгляді справи № 202/3914/17 виклав наступні висновки:

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК України.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

З характеристики, виданої Добромильською міською радою Самбірського району Львівської області №318 від 16 червня 2021 року відомо, що за час проживання в с.Боршевичі ОСОБА_3 зарекомендував себе з непоганої сторони. Бере активну участь у громадському житті села, зокрема у проведенні заходів з благоустрою, був депутатом двох скликань Боршевицької сільської ради. Ввічливий, товариський. Скарг та письмових заяв від односельчак у Нижанковицький старостинський округ Добромильської міської ради на громадянина ОСОБА_3 не поступало (а.с.140, том 1).

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 самостійно вже зняла відповідача з реєстрації (а.с.171, том 2).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачка не змогла чітко зазначити, яким чином рішення суду про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеними об`єктами нерухомого майна в майбутньому зможе поновити її порушене право, та й не змогла пояснити, яке саме право порушено. Тим більше позивачка ОСОБА_1 живе в м.Добромилі, що не заперечується сторонами, а в даний час за кордоном.

Стороною позивачки не доведено і те, що відповідачем порушуються правила співжиття. Так, суду не надано даних, які б підтверджували протиправні дії ОСОБА_3 відносно позивачки чи членам її сім`ї. Як повідомив представник позивачки адвокат Мазур В.В. будь-які судові рішення у кримінальних справах чи справах про адміністративне правопорушення, де була б встановлена вина відповідача у вчиненні незаконних дій щодо позивачки відсутні.

Окрім того, відповідач ОСОБА_3 не є такими, що самоправно вселився до спірного жилого приміщення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 , а саме є її батьком.

Як зазначалося вище, відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В той же час позивачкою не доведено, що відповідач не мешкає у спірному будинку без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою суду не надано, навпаки і сама позивачка ОСОБА_1 і свідки зазначили, що ОСОБА_3 регулярно відвідує будинок, ночує там, частково сплачує комунальні послуги, займається благоустроєм.

Також суду не надано доказів наявності у відповідача іншого житла та відповідно, втрати ним інтересу до спірного будинку.

Припинення права власності на нерухоме майно само по собі не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому доводи позивачки та її представника в цій частині суд не приймає до уваги.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.