КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Даньшиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 липня 2022 року у справі за позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення із житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України звернувся із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що згідно до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» (зі змінами) та наказу Міністерства оборони України від 19.02.2020 року № 51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», у Збройних Силах України проводиться експеримент.

З метою виконання наказу був виданий Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 09.12.2019 року № 262 за посадою заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України була закріплена штатно-посадова квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

На вище зазначеній посаді проходив військову службу полковник ОСОБА_1 .

Відповідно до договору надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 26 грудня 2019 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї, а саме: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_3 , донці ОСОБА_4 , матері дружини ОСОБА_5 було надано житлове приміщення (квартиру) для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.09.2020 року № 490 полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів).

Відповідно до умов укладеного договору житлове приміщення для тимчасового користування надається військовослужбовцю на строк проходження ним служби. Договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. Користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням.

У разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї.

Полковник ОСОБА_1 погодився на умови договору, поставив свій підпис, але до цього часу використовує житло на власний розсуд всупереч волі позивача, адже фактичне вивільнення штатно-посадової квартири та повернення її не відбулося.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з штатно-посадової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 11 липня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що відповідно до чинного законодавства військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Міністерство оборони України надало позивачу службову квартиру.

Вказує, що відповідно до інструкції з організації забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, особи звільнені із військової служби, які були забезпечені службовим житлом, не підлягають виселенню до забезпечення їх постійним житлом у встановленому порядку.

Представник Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що спірна квартира була надана ОСОБА_1 на час зайняття відповідної посади, що і було передбачено договором, при цьому останній умови договору не виконує та квартиру не вивільняє.

Зауважує, що права відповідачів жодним чином не порушують їх право на отримання житла в загальному порядку передбаченому законодавством.

Київське квартирно-експлуатаційне управління у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що ОСОБА_1 отримав у користування квартиру відповідно договору, умовами якого передбачено виселення в разі звільнення з військової служби, при цьому відповідачі не виконують умови договору та продовжують використовувати квартиру на власний розсуд.

Зауважує, що отримання штатно-посадового житла є відмінним від порядку отримання службового житла чи житла для постійного проживання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали вимоги апеляційної скарги, представники Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України та Київського квартирно-експлуатаційного управління виступили проти її задоволення, рішенням суду вважали обґрунтованим. Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла припинив дію у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено, та у відповідачів відсутні правові підстави займати спірне житлове приміщення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31 січня 2019 року Міністерством оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України було затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України (зі змінами від 25.07.2019 року та від 04.09.2019 року), згідно якого житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (а.с. 34-42).

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 16 липня 2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» штатно-посадова квартира АДРЕСА_2 закріплена на праві оперативного управління за Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України (а.с. 28).

Згідно розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.05.2019 року № 303 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , включена до числа службових приміщень (а.с. 84-86).

Наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 09 грудня 2019 року № 262 за посадою заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України була закріплена штатно-посадова квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Наказом Міністра оборони України від 26 вересня 2019 року № 253 полковника ОСОБА_1 призначено заступником начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, ВОС - 2201002 (а.с. 25).

Згідно рапорту полковника ОСОБА_1 на ім`я ТВО начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, останній просив надати йому службове (штатно-посадове) житло у м. Києві на сім`ю у складі 5 осіб (він, дружина, син 2004 року народження, донька 2013 року народження, мати дружини 1958 року народження) та зобов`язувався звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом із членами сім`ї у разі звільнення з військової служби (а.с. 68).

26 грудня 2019 року між Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України, Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та полковником ОСОБА_1 був укладений договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла № 10-1/19.

Відповідно до умов укладеного договору надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 26 грудня 2019 року № 10-1/19 житлове приміщення для тимчасового користування надається військовослужбовцю на строк проходження ним служби. Договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. Користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням.

У разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї. При цьому, дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Умовами договору також передбачено, що власник (управитель) має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення, у разі використання його не за призначенням, переміщення на іншу посаду, звільнення користувача з військової служби, отримання іншого житла чи компенсації за нього. Укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам. Єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільнення ним житлового приміщення є підписаний сторонами акт прийому-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання чи іншого майна, яке знаходиться в житловому приміщенні (а.с. 30-33).

Відповідно до договору ОСОБА_1 та членам його сім`ї, а саме: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_3 , донці ОСОБА_4 , матері дружини ОСОБА_5 було надано житлове приміщення (квартиру) для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Останні у вказаній квартирі не зареєстровані.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29 вересня 2020 року № 490 полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів), вислуга років у ЗС: календарна - 26 років 01 місяць, пільгова - 26 років 05 місяців (а.с. 26).

Наказом начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) від 05 жовтня 2020 року № 187 полковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини (а.с. 27).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 12 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081, зокрема, п. 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу (п. 10 розділу 7).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 121 ЖК України визначено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді справ щодо виселення осіб зі службових житлових приміщень, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від встановлених обставин та на підставі вимог закону, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм інших жилих приміщень, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їх сімей на житло.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває в черзі для отримання житла у гарнізоні міста Києва, має на утримані дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_2 також проходить службу в Збройних Силах України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2009 року у "Zehentner v. Austria", заява № 20082/02).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2007 року у справі "Stankova v. Slovakia", заява № 7205/02).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини від 05 січня 2000 року у справі "Beyeler v Italy", заява № 33202/96).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 14 грудня 2017 року у справі "Dakus v. Ukraine", заява № 19957/07, від 02 березня 2011 року "Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03, від 17 травня 2018 року "Sadovyak v. Ukraine", заява № 17365/14).

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд зазначає, що законодавством дійсно не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відтак, переглядаючи рішення суду першої інстанції, та вирішуючи даний спір по суті, враховуючи всі обставини справи, зокрема, вислугу скаржника ОСОБА_1 у Збройних Силах України більше 25 років, а також те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, перебуває в черзі для отримання житла при військовій частині, має на утриманні неповнолітню дитину, беручи до уваги положення статті 125 ЖК України та введення на території України воєнного стану, у зв`язку з чим, скаржник перебуває в складі Збройних Сил України, колегія суддів вважає, що виселення разом з сім`єю з житла, яке відповідно до розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 травня 2019 року включено до числа службових, без надання іншого житлового приміщення є обмеженням конституційного права відповідача на житло та не є пропорційним переслідуваній позивачем меті, легітимність якої наразі піддається сумніву.

З огляду на вищевикладені висновки суду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи та застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому за подання апеляційної скарги з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 3 405 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення із житлового приміщення - відмовити.

Стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України на користь держави судовий збір в сумі3405 (три тисячі чотириста п`ять) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «19» січня 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: Є.М. Суханова

Л.П. Сушко