РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 року

м. Рівне

Справа № 568/264/23

Провадження № 22-ц/4815/1310/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач АТ КБ "ПриватБанк",

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2023 року (ухвалене у складі судді Сільман А.О., повний текст рішення складено 03 жовтня 2023 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

22 лютого 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулася до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 24 березня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір № LVB0GA000000002, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 43438,19 доларів США терміном до 25.03.2028 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Відповідачка порушила умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем станом на 29.12.2022 року в сумі 89899 доларів США, яка складається: 36353,36 доларів США - тіло кредиту з урахуванням суми дострокового погашення, 51113,23 грн - заборгованість по відсоткам, 2038,78 доларів США - комісія за користування кредитом, 393,63 доларів США - пеня.

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість у розмірі 89899 доларів США.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2023 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором станом на 29.12.2022 р. в сумі 67316,51 доларів США, з яких: 16260,55 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 51055,96 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 36916,3 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позичальником порушено грошове зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів частинами, яке передбачене графіком погашення кредиту, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту в сумі 16260,55 доларів США, яка утворилась станом на 29.12.2022 року. Позовні вимоги в частині стягнення страхового платежу задоволенню не підлягають, так як банк не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що він сплатив відповідачу страховий платіж або докази того, що Банк самостійно сплатив такий страховий платіж від імені відповідача, у зв`язку з чим збільшив загальний розмір поточної заборгованості на 1403,36 доларів США. Позовні вимоги, в частині стягнення 2038,78 доларів США заборгованості по комісії не підлягають задоволенню, так як умови кредитного договору про сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, суперечать положенням ст.11, частинам п`ять, шість статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" і є нікчемними з моменту укладення договору.

Оскільки кредитним договором, укладеним між сторонами не передбачено стягнення пені за прострочення сплати кредиту в іноземній валюті, тому стягнення пені у доларах США є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, АТ КБ "ПриватБанк" оскаржило рішення у апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на положення п. 8.1.2. кредитного договору, яким визначено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості: в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком звернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 легендарних днів.

Таким чином, сторони погодили автоматичну зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки останній платіж боржником було сплачено 31.07.2008 року, а наступний платіж згідно Графіку погашення не було сплачено, тому на підставі п. 8.1.2, строк повернення кредиту в повному обсязі автоматично настав ще у 2008 році, а до суду позивач звернувся 10.02.2023 року, тобто після настання строку повернення кредиту та інших платежів в повному обсязі, що визначено умовами договору.

Таким чином, узгодивши з позичальником пункт 8.1.2 кредитного договору, кредитор у розумінні ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом і використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася.

Щодо відмови у стягненні з відповідача заборгованості по сплаті страхового платежу, які включені до розміру тіла кредиту вказує, що за умовами кредитного договору позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язується сплатити пеню, відповіддю до п. 5.1 Договору (п. 2.2.7).

Таким чином, незадоволений судом першої інстанції, залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 092,81 доларів США (36 353,36 заявлено - 16 260,55 задоволено) підлягає стягненню з відповідача.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні), тому позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 393,63 доларів США підлягають задоволенню.

Просить суд змінити оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості та тілом кредиту, збільшивши її розмір з 16260,55 доларів США до 36353,36 доларів США та скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" пеню у розмірі 393,63 доларів США за період з 02.09.2008 року по 03.03.2009 року, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони в судове засідання не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заяв чи клопотань про відкладення справи не надходило.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що 24.03.2008 року між АТ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №LVВ0GА, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати кредитні кошти відповідачу готівкою через касу в розмірі 43438,20 доларів США строком до 24.03.2028 року на наступні цілі: 34950 доларів США на споживчі цілі, 8422,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів - 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагорода за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 Договору.

Пунктом 3.2 Договору визначено порядок погашення заборгованості, а саме: насамперед відшкодування витрат (збитків) банку згідно з пунктом 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту, частина суми, що залишилася.

Періодом сплати вважається період з 25-30 число кожного місяця (п. 8.1).

Позичальник зобов`язався повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані в п. 8.1 (п. 8.1.1).

Пунктом 8.1.2 Договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків, пені - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Сторонами підписаний Додаток № 1 до договору, яким узгоджена загальна вартість кредиту. Додатком передбачено, що кредит надається під заставу житла, вартість нерухомості 49932 доларів США, початковий внесок 14982 доларів США, сума кредиту 34950 доларів США. Передбачено, що кредит погашається рівними платежами в сумі 400,87 долів США, реальна процентна ставка 12,59 % та винагород 61258,80 (а.с. 12).

Крім того, сторонами підписаний Додаток № 2 до договору, яким встановлено графік сплати кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом щомісяця рівними частинами, строком до 24.03.2028 р. (а.с. 13).

На виконання умов кредитного договору Банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти 34950 доларів США, що підтверджується ордером-розпорядженням №1 від 24.03.2008 р., меморіальним ордером від 24.03.2008 року (а.с. 15) та витягом заборгованості по рахунку за кредитним договором ОСОБА_1 (а.с. 12).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон № 1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зробила висновок, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі, що переглядається у апеляційному порядку, позивачем не доведено виконання положень укладеного між сторонами кредитного договору щодо направлення відповідачці вимоги про дострокове погашення кредиту протягом 30-ти календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги.

Аналіз частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

У разі якщо кредитор направив споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене, то звернення кредитора до суду з позовом до споживача про стягнення заборгованості за кредитним договором до закінчення визначеного у цій вимозі строку для її виконання не позбавляє можливості споживача виконати умови вимоги, а саме усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту, за умови, що на момент ухвалення рішення у справі строк виконання вимоги про дострокове повернення кредиту сплив.

Тобто направлення відповідно до частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності.

Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у Постанові Великої Палати від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц.

Оскільки у справі, що переглядається в апеляційному порядку встановлено, що кредитодавець звернувся до суду з позовом про дострокове повернення коштів, не виконавши вимог частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавшись передбаченого кредитним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд не має підстави для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про дострокове стягнення кредитної заборгованості, строк вимоги за якою на час подання позову ще не настав є правильним.

Місцевим судом правомірно задоволено позовні вимог в частині стягнення заборгованість по тілу кредиту в сумі 16260,55 доларів США, яка утворилася станом на дату звернення до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови суду у задоволенні позовних вимог про стягнення суму кредиту, направленої на оплату страхового платежу не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно п. 8.1 Договору, Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 24.03.2008 р. по 24.03.2028 р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 43438,2 доларів США на наступні цілі: у розмірі 34950 доларів США на споживчі цілі, 8488,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору позичальник доручив банку щорічно перераховувати суму кредитних коштів, що необхідні для сплати страхових платежів на рахунки страхової компанії, у випадку, якщо позичальником не будуть надані документи, що підтверджують сплату страхових платежів. Сторони передбачили, що якщо кредит видано в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати готівкою з каси банку суму іноземної валюти, необхідної для сплати чергового страхового платежу, здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку, отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язується сплатити пеню, відповідно до п. 5.1 Договору (п. 2.2.7).

Позивачем по справі не надано доказів на підтвердження виплати Банком відповідачу страхового платежу в сумі 8488,20 доларів США або отримання відповідачем коштів в сумі 8488,20 (1403,36) доларів США у інший спосіб; доказів резервування коштів для оплати страхових сум у вказаному розмірі або погоджений з банком Договір страхування, як передбачено умовами Договору, як і не надано до суду меморіальні ордери на переказ коштів банком на рахунки страхової компанії.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задовленні позовні вимоги в частині стягнення страхового платежу є законним та обгрунтованим, оскільки позивачем не доведено факту проведення сплати відповідачу страхового платежу або докази того, що Банк самостійно сплатив такий страховий платіж від імені відповідача на рахунки страхової компанії, у зв`язку з чим збільшив загальний розмір поточної заборгованості на 1403,36 доларів США.

Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного суду, що висловлена в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року справі № 1003/13045/12.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 393,63 доларів США необхідно зазначити наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Чинним законодавством встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 5.1 кредитного договору сторони визначили, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який визначений у пункті 8.4 Договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

У пункті 8.4 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Оскільки укладеним між сторонами кредитним договором передбачено стягнення пені у гривні, позовні вимоги про стягнення пені у доларах США не підлягають до задоволення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.