Провадження № 2-о/202/309/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Мариніна О.В.,

за участі секретаря судового засідання Жупій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника за ордером адвоката Кім Г.В. звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), мотивуючи свої вимоги тим, що 06.08.2020 року на території АР Крим, яка визнана тимчасово окупованою територією України померла мати заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі відмовив у реєстрації факту смерті, оскільки заявником подано документи, які є недійсними та не створюють правових наслідків. З метою реєстрації смерті матері на території України, отримання свідоцтва про смерть, заявник звернувся до суду, надавши на підтвердження смерті матері свідоцтво про смерть, видане 12 серпня 2020 року на тимчасово окупованій території АР Крим.

Ухвалою суду від 22.11.2023 провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду.

30.11.2023 судове засідання відкладено за клопотанням представника заявника, адвоката Кім Г.В., яка телефонограмою просила відкласти розгляд справи для долучення до заяви доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 .

У судове засідання, 18.12.2023 заявник та його представник не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Представник заінтересованої особа надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не висловив.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що заявник є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 16.12.1965 (прізвище матері змінено на « ОСОБА_3 » внаслідок розірвання шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .

Як стверджує заявник, його мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території АР Крим.

На підтвердження факту смерті матері заявником подано свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованій території окупаційною «владою».

Відповідно ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Згідно пункту 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року N 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Зважаючи, що заявник не має документів, визначених ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», він звернувся до суду.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 16 листопада 2022 року справа № 759/1443/22.

Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України.

Однак, заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які неотримані від органів тимчасово окупованої території, зокрема такими доказами можуть бути медичні документи, які видані медичною установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, пояснення свідків, фото таблиці, тощо.

Надана заявником копія «свидетельства о смерти» не створює правових наслідків і без підтвердження іншими належними доказами, сама по собі не може бути належним доказом на підтвердження факту смерті особи.

Крім того, суд зазначає, що перелік відомостей, які мають бути зазначені у рішенні суду, зокрема про встановлення факту смерті, не є вичерпним.

Суди під час вирішення цього питання враховують положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якою врегульовано порядок та підстави для державної реєстрації смерті фізичної особи.

Однак, відомостей на підтвердження громадянства ОСОБА_2 , її місця народження, місця реєстрації, причин смерті суду не наведено та належними доказами не підтверджено.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що заявником не надано належних доказів на підтвердження викладених ним обставин, у зв`язку з чим у задоволенні заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 293-294, 315-319 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.12.2023 року.

Суддя О. В. Маринін