ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2130/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2581/23 Категорія: 304090000 Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Новіков О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.07.2023 (повний текст складено 11.07.2023, суддя в суді першої інстанції Кондрацька Н.М.) у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

у травні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість за договором № б/н від 16.01.2013 в розмірі 38966,80 грн., мотивуючи про те, що відповідач, як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору відсотками банк порушує питання в даній справі.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.07.2023 позовні вимоги у справі задоволено з посиланням на їх обґрунтованість.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, після відхилення заяви про перегляд заочного рішення ухвалою від 23.10.2023 відповідач подав 29.11.2023 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. В обґрунтування вказано на те, що судові повістки відповідач не отримував, заяви про інформування стосовно судового розгляду СМС-повідомленнями суду не подавав, отже про розгляд справи належним чином повідомленим не був. При оформленні кредитного договору був встановлений кредитний ліміт в розмірі 300 грн., отже саме вказана сума визнається відповідачем як борг. У заяві про отримання кредиту позичальник не погоджував розмір відсотків, визначений банком, строк повернення кредиту, порядок зміни умов кредитування, отже, у аспекті практики ВС, відповідні умови договору належним чином не погоджені.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 38966,80 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 16.01.2013.

Відповідач при підписанні зазначеної заяви підтвердив свою згоду на те, що вона разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.У відповідності із цією заявою відповідач ознайомився з договором до його укладення і погодився з його умовами та зобов`язався слідкувати за їх змінами.

Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито відповідачу картковий рахунок та надано йому в користування кредитну картку за якою кредитний ліміт періодично змінювався та визначався в розмірі 300,00 грн., 9 000,00 грн., 30 000,00 грн. та 0,00 грн. на час подання позовної заяви.

До кредитного договору банк додав Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які позичальником не підписувались.

Строк дії карток позичальника складає до 12.2025.

Відповідно до розрахунку позивача станом на 20.03.2023 внаслідок порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором б/н від 16.01.2013 та несвоєчасною сплатою належних платежів утворилася заборгованість у розмірі 38966,80 грн., яка складається з: 31873,92 грн. - за кредитом та 7092,88 грн. - за відсотками за користування кредитом.

Правовідносини між сторонами справи, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Апеляційний суд зауважує, що укладений між сторонами кредитний договір від 16.01.2013 у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, апеляційний суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається, в даному випадку, з тіла кредиту.

Такі висновки узгоджуються з практикою ВС у постанові від 12.02.2020 у справі №365/159/19, а також від 02.12.2020 у справі №161/5267/20. При цьому наявність відповідних правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи підписаною анкетою-заявою від 16.01.2013, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, з якого слідує активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку в торгівельних мережах.

Також позичальник погоджувався на неодноразовий перевипуск його банківської картки, яку цілеспрямовано отримував у відділенні банку, що додатково свідчить про свідомі дії з приводу використання наданих банком кредитних коштів.

Таким чином фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, у тому числі, шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за тілом кредиту, про що вірно вказав суд першої інстанції в цій справі.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи скаржника у справі про те, що при оформленні кредитного договору був встановлений кредитний ліміт в розмірі 300 грн., отже саме вказана сума визнається відповідачем як борг, так як при користуванні карткою банком кредитний ліміт було збільшено у лютому 2016 року та у березні 2018 року проти чого позичальник не заперечував та продовжив користуватися кредитними коштами з урахуванням збільшеного кредитного фінансування.

Також доводи апеляційної скарги відповідача є непослідовними, адже в описовій частині він зазначає про визнання боргу в розмірі 300,00 грн., однак у прохальній частині проти вимог банку заперечив у повному обсязі. Одночасно, скаржник ніяким чином не спростовує активне використання ним, як позичальником, протягом 10 років кредитних карток банку з істотним обігом коштів за вказаний тривалий період часу.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Указані правові висновки відображено в постанові ВС від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами, - постанова ВС від 18.10.2021 у справі №299/3611/19.

Таким чином за обставин цієї справи апеляційний суд вважає, що не може бути добросовісною поведінка учасника цивільних правовідносин, яка полягає у тривалому використанні передбачених договором прав на отримання кредитних коштів з послідуючим запереченням існування кореспондуючого таким правам обов`язку по їх поверненню банку.

Слід оцінити критично доводи скаржника про те, що у заяві про отримання кредиту позичальник не погоджував розмір відсотків, визначений банком, строк повернення кредиту, порядок зміни умов кредитування, отже, у аспекті практики ВС, відповідні умови договору належним чином не погоджені, адже всі ці аргументи не спростовують наявного за приписами ст. 530 ЦК України права кредитора вимагати у будь-який час виконання боржником зобов`язань по поверненню отриманих коштів, про що вказано вище по тексту цієї постанови апеляційного суду.

Також апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що судом не було його належним чином повідомлено про розгляд справи, адже на а.с.83 наявні відомості про зареєстроване місце проживання фізичної особи відповідача, отримані судом у порядку ч.6 ст.187 ЦПК України, та саме на вказану адресу суд надсилав усю кореспонденцію по справі, отже в силу приписів ч.7 ст.128 ЦПК України було належним чином вчинено всі визначені процесуальним законом дії щодо доведення до відома особи інформації про слухання справи, в якій така особа бере участь.

Отже сам по собі факт неотримання фізичною особою поштової кореспонденції за адресою зареєстрованого місця проживання не свідчить про порушення судом першої інстанції процесуального порядку повідомлення про розгляд справи.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що в анкеті-заяві про надання банківських послуг від 16.01.2013, підписаній сторонами, не зазначено обов`язку позичальника по сплаті відсотків за користування кредитними коштами.

З доводів банку у справі слідує, що він обґрунтовує своє право на нарахування відсотків положеннями Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.

Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2017 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 15.09.2015 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.

Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

З цих підстав апеляційний суд погоджується з доводами скаржника у справі про те, що банк безпідставно нарахував позичальнику до сплати борг по відсоткам за користування кредитними коштами в сумі 7092,88 грн. та фактично отримав від нього в якості відсотків за користування кредитним коштами 12014,14 грн., адже відповідні положення кредитного договору між сторонами справи належним чином погоджені не були.

Відтак, сплачена позичальником сума відсотків в розмірі 12014,14 грн., яка підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками, має бути зарахована в якості погашення тіла кредиту, що свідчить про часткову обґрунтованість позовних вимог банку в цій справі на суму 19859,75 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.07.2023 у даній справі слід змінити в частині визначення суми кредитної заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача, та в частині вирішення питання про відшкодування судового збору, вказавши, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 19859,75 грн. заборгованості.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 51%) з відповідача на користь позивача слід стягнути 2684,00 грн. * 51% = 1368,84 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат сторін по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи, апеляційний суд враховує таке. Скаржник за розгляд його апеляційної скарги мав сплатити 2684,00 грн. * 150% = 4026,00 грн., однак фактично сплатив 3951,80 грн. Таким чином з позивача на користь відповідача має бути стягнуто 3951,80 грн. * 49% =1936,38 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи пропорційно до відхиленої частини позовних вимог. Отже остаточно з позивача на користь відповідача слід стягнути 567,54 грн. судового збору згідно приписів ч.10 ст.141 ЦПК України шляхом взаємозаліку стягнутих сум судових витрат.

Крім того, у зв`язку з недоплатою скаржником судового збору при подачі апеляційної скарги з відповідача до державного бюджету слід стягнути (4026,00 - 3951,80) * 51% = 37,84 грн. пропорційно до задоволеної частки вимог, а також стягнути з позивача до державного бюджету (4026,00 - 3951,80) * 49% = 36,35 грн. судового збору пропорційно до відхиленої частки вимог.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.07.2023 у даній справі змінити в частині визначення суми заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача, та в частині вирішення питання про відшкодування судового збору, вказавши, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 19859,75 грн. заборгованості .

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 567,54 грн. судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.07.2023 у даній справі залишити без змін.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь державного бюджету 36,35 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 37,84 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 27.12.2023.

Суддя-доповідач

Судді