Справа № 523/3534/22
Провадження №2/523/696/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.

за участю секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, цивільну справу №523/3534/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

17.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», про визнання недійсним договору, якою просить:

- визнати недійсною додаткову угоду №2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 року, укладену 14.02.2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтобуд».

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 01 липня 2017 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 700 000,00 (сімсот тисяч) гривень. Зазначені кошти були дані ОСОБА_2 для придбання однокімнатної квартири у ЖК «Острова» в м. Одеси, що підтверджується розпискою від 1 липня 2017 року. В наведеній розписці визначено зобов`язання ОСОБА_2 повернути борг у строк до 01 січня 2018 року. 01 січня 2018 року у строк, визначений в розписці, Позивач звернувся до Відповідача з вимогою повернути йому кошти за вищенаведеним договором позики, однак, ані 01.01.2018 р., ані пізніше грошові кошти не були повернуті Позивачу. 11 січня 2021 року Позивач звернувся до Відповідача з письмовою вимогою. На зазначену вимогу ОСОБА_2 підтвердив своє зобов`язання та зобов`язався повернути борг за розпискою від 01 липня 2017 року у сумі 700000,00 грн. у строк до 01 серпня 2021 року. Однак, ані 01.08.2021 р., ані пізніше, грошові кошти не були повернуті Позивачу. Наразі, в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 523/1796/22 позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за зазначеною розпискою у сумі 700 000,00 (сімсот тисяч) гривень. ОСОБА_2 повідомив Позивачу, що за кошти, отримані в борг за зазначеною розпискою, придбав квартиру в житловому комплексі « ОСОБА_5 », а саме - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 , загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м. 04.08.2017 р. між ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130. За умовами зазначеного договору, об`єкт будівництва житловий будинок АДРЕСА_2 межах вул. Ак. Сахарова, Ак.Заболотного, Дніпропетровської дороги, вул. Марсельської». Об`єкт нерухомого майна одне нежитлове приміщення. 14.02.2018 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (рідним братом Відповідача) та ТОВ «Інтобуд» укладено додаткову угоду № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 від ОСОБА_2 передано ОСОБА_3 . Зазначена додаткова угода № 2 не містить умов щодо сплати коштів за нею, тож між ОСОБА_2 та його рідним братом ОСОБА_3 відбулось безоплатне відчуження майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017. Зазначений вище правочин, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним як такий, що спрямований на відчуження боржником ОСОБА_2 свого майна, з метою ухилення від повернення боргу на користь Позивача. Також, 14.02.2018 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд» укладено додаткову угоду № 3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р. Пунктом 2 угоди № 3 передбачено, що на виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_3 зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 суму, яка передбачена у п. 1 даної додаткової угоди (тобто 700 000,00 гривень) шляхом зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 року у справі № 523/12959/18 зазначена додаткова угода №3 була визнана недійсною. Тобто, ОСОБА_2 відбулось безоплатне відчуження майна на користь брата ОСОБА_3 , з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу за розпискою від 01 липня 2017 року. Відтак, позивач кваліфікує даний позов фраудаторним, оскільки він містить вимогу про визнання недійсним правочину щодо відчуження майна (додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017 року, укладеної 14.02.2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Інтобуд», що вчинений боржником у зобов`язальних (боргових) правовідносинах ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем по сплаті боргу.

11.08.2022 року відповідач ТОВ «Інтобуд» реалізував своє право на подачу відзиву на позов, за яким зазначив що позовні вимоги ОСОБА_1 не впливають на права, обов`язки та інтереси ТОВ «ІНТОБУД», тому він не заперечує проти задоволення позову.

30.08.2022 року відповідач ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Розенбойм Ю.О. реалізував право на подачу відзиву на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В обгрунтування відзиву зазначив, що оскаржувана позивачем додаткова угода №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017р. не порушує його прав, не вбачається належне обгрунтування порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів.

31.08.2022 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 , реалізував право на подачу відзиву на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В обгрунтування відмови зазначив, що в позовній заяві не наведено доказів порушення прав позивача.

20.01.2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_4 про залучення її по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В обгрунтування заяви вона зазначила, що 18.01.2022 року судовим рішенням, яке набрало законної си, було встановлено, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (по частці). Вказаний позов поданий з метою переоцінки обставин набуття спірної квартири у власність сторін. Враховуючи те, що судом визнано право власності на частину квартири за ОСОБА_4 , майбутнє рішення суду, у разі задоволення позову, може вплинути на її права та обов`язки.

21.04.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору адвоката Завальнюк Д.Ю., згідно яких він зазначив про необґрунтованість позовних вимог. Справа № 523/3534/22 та справа № 523/1796/22 ініційовані лише з метою унеможливлення ОСОБА_7 зареєструвати належне їй на підставі судового рішення право власності. Позивач намагається визнати недійсним додаткову угоду №2, оцінка якій вже надавалася у справі № 523/12958/18, що відкриє шлях іншим учасникам справи використати інститут нововиявлених обставин. Додаткова угода №2 від 14.02.2018 року не є фраудаторним правочином, виходячи із наступного: 1) рішенням суду по справі №523/1796/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу. На даний час позивач може взяти виконавчий лист і в порядку виконавчого провадження його виконати, чого з незрозумілих причин не робить. 2) ОСОБА_2 не повідомляє, що він є власником іншого майна, а саме: квартири, загальною площею (кв.м): 64.2, житловою площею (кв.м): 33.9 за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/24н; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 . Таким чином, як на дату подачі позову, так і на теперішній час, виконання судового рішення та майнових вимог позивача може бути забезпечене вищевказаним майном. Наявність у відповідача іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора, виключає можливість кваліфікації додаткової угоди №2 від 14.02.2018 року, як фраудаторного правочину.

18.05.2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Руснак Т.О. надійшли письмові пояснення, якими вона зазначила наступне: 1) на момент подачі позову, позивач не мав можливості отримати інформацію, про яку зазначила третя особа, щодо наявності у ОСОБА_2 іншого майна, у зв`язку із введенням в країні воєнного стану. Вищезазначені нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №9/1/24н та договору купівлі-продажу майнових прав № 9/1/25н, укладених 01 жовтня 2018 року, та додаткових угод до зазначених договорів, актів приймання-передачі, тобто вже через вісім місяців після укладення оскаржуваного правочину. Зазначені обставини додатково свідчать про наявність умислу в укладенні оскаржуваної додаткової угоди №2. Крім того, на адвокатский запит вих. №2 від 01.05.2023 року, ОСББ «ОСТРОВ-9» 11.05.2023 року повідомило, що ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання за зазначеною адресою. Тобто, ОСОБА_2 фактично продовжив володіти та користуватися квартирою, що є предметом оспорюваного договору. 2) доводи третьої особи стосовного того, що майнові вимоги позивача можуть бути забезпечені іншим майном, не спростовують законність вимог позивача, оскільки боржник який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно, та зловживає правами стосовно кредитора. 3) у відзиві на позов ОСОБА_2 не заперечував проти того факту, що на момент укладення оскаржуваного правочину йому було відомо про наявність зобов`язання повернути позивачу борг у строк до 01 січня 2018 року. 4) на момент здійснення безоплатного відчуження майна за оскаржуваним правочином, зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_2 з позивачем, вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у позивача виникло та існувало право вимоги до ОСОБА_2 5) на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявність боргу перед позивачем, а також настання часу повернення зазначеного боргу, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе; 6) оскаржувана додаткова угода укладена між рідними братами; 7) оскаржуваний правочин є безоплатним; 8) ОСОБА_2 нібито здійснивши 14.02.2018 року відчуження майнових прав на користь рідного брата, через 8 місяців придбав у цьому ж будинку допоміжні нежитлові приміщення; 9) після укладення оскаржуваного правочину ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою.

13.09.2023 року до суду від представника третьої особи адвоката Завальнюка Д. надійшло заключне слово, яким він зазначив наступне: 1) У постанові ВС КЦС від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21. вказано наступне: Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: а) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 11 січня 2018 року; б) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; в) майно відчужене на користь близького родича; г) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Після відчуження майнових прав у ОСОБА_2 залишилося у власності наступне майно: квартира, загальна площа (кв.м): 64.2, житлова площа (кв.м): 33.9 за адресою: АДРЕСА_6 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/24н; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/25н. 2) Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.02.2023 року (стягнення коштів) у справі №523/1796/22 набрало законної сили 20.03.2023 року. Станом на 13.09.2023 року до примусового виконання рішення не звернено. Підставою позову є ті обставини, що позивач внаслідок відчуження майнових прав ОСОБА_8 не може звернути стягнення на нерухоме майно. Проте, така заява сторони резонує із бездіяльністю позивача в частині нездійснення дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна боржника. 3) Предметом позову є вимоги виключно про визнання недійсним правочину. У постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 26.05.2023 року у справі №905/77/21 зазначено про те, що окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача. В даному разі позивач не просить застосувати наслідки недійсності правочину. 4) У постанові КЦС ВС від 10.08.2023 № 444/1995/16 вказано наступне: Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захишено та відновлено. В обгрунтування позовних вимог не зазначено як саме відновляться права позивача, враховуючи, що спірний об`єкт зареєстрований за третьою особою. 5) Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі К« 209/3085/20). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) прана (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (довільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової надати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61 -550св22). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину. договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів с недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761 2681 (провадження № 61-16353своІ 8). Вважає, що вказаний спір був ініційований виключно на шкоду правам та інтересам ОСОБА_4 та не направлений на реальний судовий захист порушених прав.

13.09.2023 року до суду від представника відповідача ТОВ «Інтобуд» надійшов виступ у судових дебатах, за яким він вважає позовні вимоги обґрунтованими та не заперечує проти їх задоволення. Додатково зазначає, що відповідно до актуальної та усталеної практики Верховного Суду (зокрема у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 755/17944/18) сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» цивільно-правового договору, яка включає: момент укладення договору (після того, коли у боржника настає момент повернення боргу та він усвідомлює, можливі негативні майнові наслідки для себе); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника); ціну (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Оскаржувана додаткова угода № 2 від 14.02.2018 р. була укладена між ОСОБА_8 та його рідним братом ОСОБА_9 . Оскаржуваний правочин є безоплатним. На момент здійснення безоплатного відчуження майна за цим правочином, зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_8 з Позивачем було простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у Позивача виникло та існувало право вимоги до ОСОБА_2 . На момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявність боргу перед Позивачем, а також настання часу повернення зазначеного боргу, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки. ОСОБА_2 нібито здійснивши 14.02.2018 р. відчуження на користь рідного брата ОСОБА_3 майнових прав на квартиру, через 8 місяців придбав у цьому ж будинку допоміжні нежитлові приміщення, а саме комори, що було доведено позивачем. Після укладення оскаржуваного правочину ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою, що є предметом оспорюваного договору, що також було доведено позивачем. Таким чином, наявні усі без виключення ознаки фраудаторності спірного правочину та усі зазначені обставини беззаперечно вказують на фраудаторність оскаржуваного правочину. Необхідно також зазначити, що відповідачі фактично не заперечують проти обставин зазначених у позові та проти його задоволення. Позиція ж третьої, яка заперечує проти задоволення позову, відповідно до письмових пояснень, за словами самої ж третьої особи, зводиться виключно до припущень, які вона довести не може. Щодо посилання третьої особи на наявність у ОСОБА_2 іншого майна, а саме 2-х комор та квартири, то відповідно до усталеної практики, як Верховного Суду, так і Одеського апеляційного суду, будь-який правочин вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину. (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. по справі № 922/1903/18, постанова Одеського апеляційного суду від 16.08.2022 р. по справі № 501/1867/18). Окрім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду, якщо сторонами не вчинено дій на виконання правочину, який має ознаки фраудаторності, Суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, що, відповідно є ефективним способом захисту прав позивача, (постанова Верховного суду від 28.11.2019 р. по справі № 910/8357/18). Оскільки ОСОБА_2 , уклавши оскаржуваний договір, відчужив належну йому квартиру за безвідплатним договором своєму рідному брату, будучи при цьому обізнаним про настання часу виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу Позивачу, який не був повернений, така поведінка сторін оскаржуваного правочину є недобросовісною та є зловживанням правами, направленим на ухилення від звернення стягнення на спірне майно, що шкодить інтересам кредитора ОСОБА_1 , що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

13.09.2023 року представник позивача адвокат Руснак Т.О. надала суду виступ у дебатах, згідно якого просила задовольнити позов у повному обсязі. Крім раніше зазначених обставин, додатково зазначила: 1) уклавши спірну Додаткову угоду № 2 від 14.02.2018 р., крім зміни правового режиму власності щодо спірного майна, сторони фактично не досягли практичної реалізації наслідків укладення наведеної угоди, і відчуження спірного майна може утруднити повернення позики позикодавцеві та свідчити про наявність умислу в укладенні зазначеної угоди з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно боржника. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій. які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. 2) доводи третьої сторони, стосовно того, що майнові вимоги позивача нібито можуть бути забезпечені іншим майном не спростовують законності вимог позивача, оскільки боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, а тому будь-який правочин вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). 3) Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним з огляду на той факт, що наразі оскаржуваний правочин є чинним. На даний час ОСОБА_3 , який є стороною оскаржуваного правочину, з незрозумілих причин, не зареєстрував за собою право власності на вищезазначену квартиру ні на підставі оскаржуваного правочину, ні на підставі судового рішення про поділ спільного майна подружжя, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка міститься в матеріалах справи. 4) в матеріалах справи містяться докази на підтвердження того, що саме боржник, ОСОБА_2 , продовжує користуватись зазначеним майном та проживати в ньому, про що значиться у відповіді ОСББ на адвокатський запит представника позивача. Зазначена обставина підтверджує, що оскаржуваний правочин було здійснено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а для лише для виду, «про людське око» та з «вжиттям права на зло» з метою уникнення виконання зобов`язань перед позивачем та уникнення звернення стягнення кредитором на зазначене майно боржника. Зазначене свідчить про порушення принципу добросовісності. 5) у ОСОБА_3 , який за оскаржуваним договором набув право зареєструвати за собою право власності на вищезазначену квартиру, залишається реальна можливість здійснити таку реєстрацію права власності на зазначене майно саме на підставі оскаржуваного договору. Зазначена обставина має безпосередній вплив на права та законні інтереси позивача, як кредитора, який не отримав своїх коштів, наданих ОСОБА_2 в борг на купівлю наведеного майна, яке є предметом оскаржуваного договору. Задоволення позову та визнання недійсним оскаржуваного правочину у справі, що розглядається, унеможливить здійснення реєстрації права власності за ОСОБА_3 на зазначене майно на підставі оскаржуваного договору. Ця обставина свідчить про те, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту. 6) Той факт, що у ОСОБА_3 є інша підстава зареєструвати за собою право власності на зазначене майно, ніяким чином не виключає того, що наразі існує реальна можливість реєстрації права власності на таке майно саме на підставі оскаржуваного договору. До судових дебатів адвокатом Руснак Т.О. надано судову практику, в підтвердження доводів правової позиції позивача.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Руснак Т.О. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», про визнання недійсним договору.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 березня 2023 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», про визнання недійсним договору, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 липня 2023 року: відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_10 адвоката Руснак Т.О. про перехід на стадію підготовчого провадження по цивільній справі № 523/3534/22 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання Додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу недійсною; позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», ОСОБА_4 про визнання Додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу недійсною, відновлення становища яке існувало до порушення права повернено позивачу, відмовлено у її прийнятті.

ІІІ. Позиції сторін

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Руснак Т.О. до судового засідання не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується розпискою представника позивача, також матеріали справи містять заяву адвоката Руснак Т.О. про подальший розгляд справи у її відсутність. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Руснак Т.О. просила задовольнити позов, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Колеснікова Ю.С. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується розпискою представника відповідача, також матеріали справи містять заяву адвоката Колеснікової Ю.С. про подальший розгляд справи у її відсутність. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Колеснікова Ю.С. позов не визнала, але визнала факт того, що відповідач брав грошові кошти у позивача в борг, ті обставини на які посилається позивач, вона також визнала, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Розенбойм Ю.О. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку адвокату смс-повідомлення, також матеріали справи містять заяву адвоката Розенбойма Ю.О. про подальший розгляд справи у його відсутність. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Розенбойм Ю.О. позов не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Відповідач ТОВ «ІНТОБУД» не забезпечив явку свого представника до судового засідання, представник відповідача був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується розпискою представника відповідача, також матеріали справи містять заяву адвоката Василіна В.В. про подальший розгляд справи у його відсутність. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Василін В.В. не заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 та її представник адвокат Завальнюк Д. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Завальнюк Д. заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях, у наданих суду письмових дебатах просив здійснювати подальший розгляд справи у його відсутність.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», про визнання недійсним договору, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.08.2017 р. між ТОВ «Промислово - будівельна група ІНТОБУД» (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, відповідно до умов якого Покупець зобов`язується оплатити майнові права на приміщення житлового будинку, та після проведення їх повної оплати прийняти у власність майнові права на приміщення у складі житлового будинку.

ОСОБА_2 було внесено плату за договором майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 9/130 від 04.08.2017 року, що складає 288 960 грн. 00 коп., відповідно до квитанції № 4973821 від 04 серпня 2017 року.

21.09.2017 року до вищезазначеного Договору було укладено Додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої ТОВ «Промислово будівельна група ІНТОБУД» () передає всі свої права та обов`язки за договором купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого за № 9/130 від 04.08.2017 р., а ТОВ «ІНТОБУД» () приймає відповідні права та обов`язки.

14.02.2018 року до вищезазначеного Договору було укладено Додаткову угоду №2, відповідно до умов якої ОСОБА_2 передає всі свої права та обов`язки за договором купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., а ОСОБА_3 приймає відповідні права та обов`язки.

14.02.2018 р. до вищезазначеного Договору було укладено Додаткову угоду №3, відповідно до п. 1 якої, відступлення прав вимоги, передбачене додатковою угодою № 2 до договору купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна за № 9/130 від 04.08.2017р., є оплатним та його вартість складає 700 000,00 грн.

У додатковій угоді від 04.06.2019 р. до договору купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна за № 9/130 від 04.08.2017 р., сторони виклали у новій редакції п. 2.1.1. та п. 2.1.2. Договору, уточнивши адресу та площу нерухомого майна.

Відповідно до акту приймання-передачі приміщення та майнових прав на приміщення від 04.06.2019 р. за договором купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна за № 9/130 від 04.08.2017 р., на виконання п. 1.1.2. та п.4.2 Договору, ТОВ «ІНТОБУД» (Продавець) передало а ОСОБА_2 (Покупець) прийняв Приміщення та майнові права на Приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_7 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 р. по справі № 523/12959/18:

- визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 14.02.2018 р. до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТОБУД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 року та запис про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.;

- визнано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.;

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 р. по справі 523/12959/18 - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 2.2021 р. було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.12.2022 року - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 р. та постанову Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 р. залишено без змін.

Відтак, наразі є чинною додаткова угода № 2 до Договору купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., відповідно до якої ОСОБА_2 безоплатно передав всі свої права та обов`язки за Договором купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., а ОСОБА_3 прийняв відповідні права та обов`язки.

01 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 700 000 грн., що підтверджується розпискою від 01 липня 2017 року. У розписці зазначено що грошові кошти передаються для придбання однокімнатної квартири у ЖК «Острова» в м. Одеса.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2023 року по справі №523/1796/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 700 000, 00 грн., передані за розпискою від 01 липня 2017 року, та судовий збір у розмірі 7 000,00 грн.

По даній справі. ОСОБА_1 ставить питання про визнання недійсною додаткової угоди №2 відповідно до умов якої ОСОБА_2 передає всі свої права та обов`язки за договором купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 04.08.2017 р., а ОСОБА_3 приймає відповідні права та обов`язки.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна додаткова угода №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року має ознаки фраудаторного правочину, укладення якої було спрямоване на уникнення ОСОБА_2 від виконання своїх зобов`язань, які виникли у нього на підставі розписки від 01 липня 2017 року, перед позивачем ОСОБА_1 , в підтвердження чого посилається на наступні доводи: - на момент здійснення безоплатного відчуження майна за оскаржуваним правочином, зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_2 з позивачем ОСОБА_1 , вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у позивача виникло та існувало право вимоги до ОСОБА_2 ; - на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявність боргу перед позивачем, а також настання часу повернення зазначеного боргу, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе; - оскаржувана додаткова угода укладена між рідними братами; - оскаржуваний правочин є безоплатним; - ОСОБА_2 нібито здійснивши 14.02.2018 року відчуження майнових прав на користь рідного брата, через 8 місяців придбав у цьому ж будинку допоміжні нежитлові приміщення; - після укладення оскаржуваного правочину ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою.

Суд виходить із того, що правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його дружина, які укладають угоду про роздільне майно подружжя, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19).

В постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 501/1857/18 (провадження № 61-9514св22) вказано, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16, № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 на які посилається представник позивача - адвокат Руснак Т.О. дійсно вказано, що боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦІК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.11.2023 у справі № 369/14427/19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину.

У той же час, добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що «з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

Системно проаналізувавши матеріали справи, доводи сторін, поведінку сторін у судовому засіданні, суд критично відноситься до доводів представника позивача ОСОБА_1 адвоката Руснак Т.О. та представника відповідача ТОВ «ІНТОБУД» - адвоката Васильєва В.В., що будь-який договір укладений в період наявності у боржника зобов`язань перед кредитором, автоматично являється фраудаторним. Суд вважає, що підтримання судом такої правової позиції автоматичності фраудаторності, фактично може призвести до нівелювання, обмеження правомочностей власника майна, непропорційного втручання кредитора в права боржника.

У будь-якому випадку, суд зобов`язаний надавати правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, у кожному випадку окремо, у тому числі досліджувати зміст оспорюваного правочину на предмет наявності ознак фраудаторності, наявності умислу у сторін.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсною додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року, суд перевіряє наявність наступних ознак:

1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором;

2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;

3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 08 березня 2023 року у справі №127/139995/21, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

У даному випадку, системно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків:

1) щодо ознак того, що відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором.

Відповідач ОСОБА_2 уклав додаткову угоду №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року 14.02.2018 року. Строк виконання зобов`язань з повернення позики перед позивачем ОСОБА_1 дійсно настав 01.01.2018 року.

Разом із тим, суд враховує, що після укладення додаткової угоди №2, ОСОБА_2 не лише відчужував майно, а і набував право власності на нове майно, зокрема за договорами купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2018 року, за ним 30.09.2022 року було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/24н, загальною площею 4,9 кв.м. та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/25н, загальною площею 4,8 кв.м.

З огляду на викладене, судом не встановлено умислу в діях сторін, які уклали додаткову угоду №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року, направленого

При цьому, поведінка позивача ОСОБА_1 фактично з 01.01.2018 року по лютий 2022 року (звернення до суду із позовом про стягнення грошових коштів та заявою про застосування заходів забезпечення позову), тобто протягом чотирьох років, була зведена до бездіяльності що повернення суми боргу.

Крім того, звернення до суду із позовом про стягнення грошових коштів за розпискою та із заявою про застосування заходів забезпечення позову, по справі № 523/1796/22,шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна спірної квартири, хоча у відповідача було наявним і інше майно у лютому 2022 року, фактично відбулось майже одразу після прийняття Одеським апеляційним судом постанови від 18 січня 2022 року, якою зокрема визнано за третьої особою по даній справі - ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.

2) щодо ознак того, що майно відчужене на підставі безвідплатного договору, майно відчужене на користь близького родича, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що дійсно додаткова угода № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року, була безвідплатною, укладена між братами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Разом із тим, суд також враховує, що існувала додаткова угода №3 від 14.02.2018 р., відповідно до п. 1 якої відступлення прав вимоги, передбачене додатковою угодою № 2 до договору купівлі - продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна за № 9/130 від 04.08.2017р., є оплатним та його вартість складає 700 000,00 грн.

Тобто, фактично брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали намір на оплатне відступлення права вимоги.

І лише за позовом третьої особи по даній справі - ОСОБА_4 наведена додаткова угода №3 була визнана недійсною, за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 р. по справі № 523/12959/18.

3) щодо ознак того, що після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Суд зазначає, що у даному випадку Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що ОСОБА_2 являється власником наступного майна:

- квартири, загальною площею (кв.м): 64.2, житловою площею (кв.м): 33.9 за адресою: АДРЕСА_3 ;

- нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/24н, загальною площею 4,9 кв.м.;

- нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1/25н, загальною площею 4,8 кв.м.;

- нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 1,6 кв.м.;

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

З огляду на викладене, суд констатує, що позивачем ОСОБА_1 не доведена неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 , внаслідок укладення оспорюваної додаткової угоди №2, також не доведено, що зменшення обсягу належного його майна унеможливлює задоволення вимог позивача за рахунок іншого належного боржнику майна.

При цьому, суд враховує, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.02.2023 року по справі № 523/1796/22 набрало законної сили у березні 2023 року, за 9 місяців ОСОБА_1 так і не звернув виконавчий лист по наведеному рішенню суду до виконання, тобто кредитор заявляючи вимоги про фраудаторність правочину додаткової угоди №2, з невідомих причин не вчинив жодних дій для звернення стягнення на інше майно ОСОБА_2 . Факт того, що у розписці від 01.07.2017 року йде мова про позику грошових коштів на придбання квартири в ЖК «Острова» в м. Одеса, не впливає на можливість задоволення вимог боржника ОСОБА_1 за рахунок іншого майна ОСОБА_2 .

Також суд враховує, що можливе визнання недійсним додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року, призведе до непропорційного втручання у право власності третьої особи по даній справи ОСОБА_4 , за якою визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м., за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 р. по справі № 523/12959/18.

Таким чином, позивачем не доведено існування умислу між сторонами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД» при укладенні Додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 9/130 від 14.08.2017 року, направленого на ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 , та вчинення наведеного правочину на шкоду кредитора ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Враховуючи наявність у ОСОБА_2 на праві власності іншого майна, за рахунок якого може бути забезпечено виконання його зобов`язань перед ОСОБА_1 , не доведення позивачем його недостатності для погашення боргу, не доведення позивачем умислу сторін при укладенні оспорюваної Додаткової угоди №2 та вчинення правочину на шкоду кредитора ОСОБА_1 , непропорційне втручання у право власності третьої особи ОСОБА_4 , у випадку задоволення позову, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а тому відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ІНТОБУД», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору - Додаткової угоди №2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 14.08.2017 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 25.12.2023 року.

Суддя: К.О. Далеко