Справа № 274/8104/23
Провадження № 2-о/0274/175/23
Рішення

Іменем України

14.12.2023 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., сторін, представника заявниці ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису -

в с т а н о в и в :

20.11.2023 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Шкляєв К.В. звернулася до Бердичівського міськрайонного суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно її онука ОСОБА_3 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявниця постійно проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 . Крім неї співвласником квартири є її онук ОСОБА_3 , який проживає разом з нею, однак зареєстрований в АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання з ОСОБА_3 заявниця неодноразово потерпала від психологічного та фізичного насильства зі сторони ОСОБА_3 , зокрема зазнавала образ нецензурними словами, погрози побиттям, застосуванням фізичної сили, тощо. ОСОБА_3 часто перебуває в стані алкогольного сп"яніння.

03.11.2023 року ОСОБА_3 було здійснено фізичне та психологічне насилля відносно заявниці, в зв"язку з чим вона змушена була викликати працівників поліції, оскільки була перелякана та отримала стрес. Заявниця є людиною похилого віку, має вік 82 роки. 03.11.2023 року працівниками поліції було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Враховуючи вище наведене просить суд видати обмежувальний припис, яким вжити до ОСОБА_3 наступні заходи: заборонити перебування у місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити наближатися на 50 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 строком на 6 місяців.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 21.11.2023 року заяву ОСОБА_2 залишено без руху ( а.с. 11-12).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 28.11.2023 року відкрито окреме провадження в справі ( а.с.17).

В судовому засіданні заявниця та її представник просили заяву задовольнити.

Заявниця пояснила, що ОСОБА_3 на протязі тривалого часу вживає алкогольні напої. Перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння стає агресивним, шарпає її, кидається битися до інших людей. 03.11.2023 року ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння вчинив з нею сварку, наніс їй тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі, тому вона вимушена була викликати поліцію.

Заінтересована особа ОСОБА_3 проти встановлення обмежувального припису заперечив, посилаючись на те, що за заявницею потрібний постійний сторонній догляд, він її доглядає. Між ними дійсно виникали сварки, але бабусю він не бив. Разом вони проживають 5 років. Вказав, що він не може проживати за місцем прописки, оскільки в нього погані відносини з матір"ю та вітчимом.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що є сусідкою заявниці, проживає поверхом нижче. ОСОБА_3 постійно голосно вмикає музику, вона вимушена викликати поліцію, на її зауваження він не реагує, навпаки ображає її нецензурною лайкою. Місяць потому вона зустріла заявницю на вулиці і побачила, що в неї на обличчі синець та подряпини, заявниця сказала, що її побив ОСОБА_5 . ОСОБА_5 тривалий час вживає алкогольні напої. Із - за поведінки ОСОБА_5 вона та її родина тривалий час живуть на дачі, оскільки неможливо проживати в квартирі із - за гучної музики. Вона особисто зверталася до дільничного, він проводив бесіду з ОСОБА_5 , але ситуація не змінилася. Вона неодноразово чула крики в квартирі заявниці, останній раз тиждень тому. Постійно чує, як ОСОБА_5 ображає заявницю нецензурною лайкою. Заявниця їй повідомила, що не витримує такої поведінки онука, бо він вже почав її бити.

До матеріалів заяви заявниця долучила Терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 03.11.2023 року, яким було встановлено, що ОСОБА_3 ображав, виражався нецензурною лайкою в бік бабусі ОСОБА_6 , чим вчинив психологічне насильство. Відносно ОСОБА_3 встановлено заходи термінового припису стосовно кривдника у виді заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 3 доби (а.с. 7).

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника заявниці, свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України "Про запобіганню та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

- заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

-усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

- обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

- заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

- заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

-заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України").

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявницею та її представником в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення ОСОБА_3 протиправних дій у майбутньому.

Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

З наданих суду матеріалів вбачається, що між заявницею, її онуком наявний конфлікт та вкрай напружені стосунки, а саме: між сторонами існують неприязні, конфліктні відносини, ОСОБА_3 зловживає алкоголем.

Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄСПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄСПЛ.

Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів, - не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці.

Підсумовуючи викладене, оцінивши всі докази у сукупності та в їх взаємозв`язку між собою, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 є обґрунтованою і тому підлягає частковому задоволенню з ухваленням судового рішення про видачу обмежувального припису шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ст.26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

В силу ч. 3 ст. 350 - 5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст. 350- 6ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Керуючись ст.258,263-265,350-1-350-8,354 ЦПК України, Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", суд

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_2 задоволити частково.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 .

Встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покласти на нього такі обов`язки:

- заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1

- заборонити наближатись на відстань ближче 50 метрів до місця проживання ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1

Обмежувальний припис видати строком на 2 (два) місяця.

В решті вимог відмовити.

Строк обмежувального припису рахувати з дня ухвалення рішення.

Про прийняте рішення про видачу обмежувального припису, інформувати Бердичівський РВП ГУНП в Житомирській області для взяття кривдника на профілактичний облік.

Рішення підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового

рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 грудня 2023 року

Суддя Т.М. Вдовиченко