печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1594/21-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКСУ), у якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача: 1 047,20 грн збитків, завданих йому ДКСУ тривалим невиконанням рішення суду, у тому числі: 191,29 грн - інфляційних втрат, 130,00 грн грн. - три проценти річних, 725,91 грн - пені; 52 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу ДКСУ тривалим невиконанням рішення суду.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 02.12.2019 року він подав до ДКСУ заяву та виконавчий лист, виданий Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/22917/17 про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 4 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати рішення суду у вказаній справі, проте відповідач перерахував позивачу зазначені грошові кошти лише 30.12.2020 року.

Позивач вважає, що тривале невиконання судового рішення відповідачем завдало йому збитків, оскільки вказані грошові кошти за період з 02.12.2019 року по 30.12.2020 року в результаті інфляції втратили свою цінність, покупну здатність.

За таких обставин, на підставі ч. 1 ст. 22, ч. 3 ст. 549, ст. 611, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних та пені за період з 02.12.2019 року по 30.12.2020 року у розмірі 1 047,20 грн, у тому числі: 191,29 грн інфляційних втрат, 130,00 грн - три проценти річних та 725,91 грн - пені.

Крім того, позивач зазначає, що тривале невиконання судового рішення відповідачем завдало йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, зокрема, змінився звичайний ритм життя позивача; він був змушений протягом тривалого часу перебувати в чергах у казначейській службі, звертатися до суду; позивач не міг отримати присуджені йому судом грошові кошти та розпорядитися ними; оскільки позивач є непрацюючим пенсіонером, вказані кошти необхідні були йому для харчування, оплати комунальних послуг та ліків; тривале невиконання судового рішення викликало моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які присуджені судом, у зв`язку з чим позивач відчуває себе ошуканим, що негативно позначилося на його психічному стані та змушує його нервувати і переживати.

З огляду на зазначене, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 52 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої йому ДКСУ тривалим невиконанням рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.04.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДКСУ про відшкодування збитків та моральної шкоди та призначено підготовче засідання у справі на 19.07.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року розгляд справи відкладено на 24.09.2021 року.

Судове засідання призначене на 24.09.2021 року було знято у зв`язку із перебуванням судді у відпустці. Дата наступного судового засідання 25.11.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2021 року розгляд справи відкладено на 28.02.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2022 року розгляд справи відкладено на 30.06.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.06.2022 року розгляд справи відкладено на 09.08.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року закрито підготовче провадження у даній цивільний справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 09.12.2022 року.

Позивач в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву, відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з нормами законодавства та в межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, 30.12.2020 року ДКСУ перерахувало позивачу 4 000,00 грн згідно з виконавчим листом, виданим у справі № 753/22917/17, у порядку черговості надходження виконавчого документа за рахунок програми КПКВК 3504030. Отже, ДКСУ виконало свої зобов`язання перед позивачем у повному обсязі. Крім того, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на виконавчий документ, поданий позивачем на виконання, адже у цьому випадку боржником є не державний орган, а саме держава. Порядок № 845 не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення на відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені за несвоєчасне виконання рішення, тому підстави для таких стягнень з відповідача відсутні. До спірних правовідносин також не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України, оскільки існують спеціальні норми, крім того, відповідач не є боржником (суб`єктом, що прострочив виконання грошового зобов`язання) у розумінні цієї норми. Крім зазначеного, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки не існує рішення суду про визнання протиправною бездіяльності ДКСУ, яка спричинила порушення права позивача. ДКСУ направляло до Міністерства фінансів України листи щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030, на які отримувало відповіді, що питання збільшення бюджетних призначень казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до закону України про Державний бюджет України на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини бюджету. Зазначені дії свідчать про використання ДКСУ наданих йому повноважень з метою виконання судового рішення. Щодо позовної вимоги про відшкодування відповідачем моральної шкоди, то вона є безпідставною, оскільки позивач не вказав у позові, у чому конкретно полягали його страждання, не послався на стан здоров`я, не зазначив, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен йому час та зусилля для відновлення попереднього стану, а також не довів протиправність дій чи бездіяльності відповідача та причинно-наслідковий зв`язок.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 08.11.2021 року, позивач зазначає, що відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» компенсацію в розмірі 3% річних у разі неперерахування коштів за рішенням суду протягом трьох місяців має сплатити сам відповідач, тому він безпідставно вважає, що у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат і пені за несвоєчасне виконання судового рішення. Крім того, відповідно до чинного законодавства та судової практики Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду тривале невиконання рішення суду є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року у справі № 753/22917/19 позов ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління ДКСУ у м. Києві про відшкодування моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, в решті позову відмовлено.

02.12.2019 року позивач подав до ДКСУ заяву про виконання вказаного судового рішення та виконавчий лист, виданий Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/22917/19, а в подальшому неодноразово звертався із заявами до ДКСУ щодо виконання рішення суду.

30.12.2020 року ДКСУ перерахувало позивачу 4 000,00 грн згідно з виконавчим листом, виданим у справі № 753/22917/17, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви випискою за картковим рахунком від 01.01.2021 року.

У зв`язку з простроченням виконання вказаного судового рішення позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДКСУ 3 % річних, інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох процентів річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену судовим рішенням, грошову суму стягувачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Спеціальним законом не передбачено, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на спірні правовідносини.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується ч. 2 ст. 625 ЦК України. Основою для розрахунків трьох процентів річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплачених грошових коштів.

Встановивши, що ДКСУ прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішенням суду грошових коштів, суд вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.07.2020 року у справі № 522/16531/17, від 27.01.2021 року у справі № 569/6045/17, від 10.04.2019 року у справі № 339/400/16-ц та від 05.02.2020 року у справі № 658/2739/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи.

Доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному виконанні рішення суду, оскільки перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та передбаченими у законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для відшкодування шкоди за поданими судовими рішеннями, суд вважає необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини допускає, що асигнування на виплату державних боргів може спричинити певні затримки у виконанні рішень з бюджету Уряду. Водночас, Суд вирішив, що не передбачивши таких асигнувань протягом трьох років підряд, держава-відповідач не виконала своїх зобов`язань за статтею 6 параграфа 1 Конвенції (VOYTENKO v. UKRAINE, № 18966/02, § 42, ЄСПЛ, від 29.06.2004 року). Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08.11.2005 року). Затримка у виконанні судового рішення може за певних обставин бути виправдана, але не за рахунок звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції (BAKALOV v. UKRAINE, № 14201/02, § 33, ЄСПЛ, від 30.112004 року).

У справі VOYTENKO v. UKRAINE, № 18966/02 від 29.06.2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Отже, відсутність бюджетного фінансування не може виправдовувати невиконання судових рішень щодо стягнення грошових коштів і виключати необхідність захисту таких коштів від знецінення. Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

У п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 915/533/15 (провадження № 12-51гс18) зазначено, що «та обставина, що грошові кошти за договором повинні надійти до обласного бюджету, не виключає необхідності захисту таких коштів від знецінення та обов`язку відповідача як боржника у спірних правовідносинах компенсувати наслідки інфляційних процесів, які відбулися за час його прострочення».

Відповідач не заперечував, що судове рішення не було ним виконано у встановлений строк. Також відсутні заперечення відповідача щодо правильності наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Так, оскільки у справі № 753/22917/17 виконавчий лист пред`явлено позивачем відповідачу до виконання 02.12.2019 року, тримісячний строк його виконання сплив 02.03.2020 року, при цьому фактичне виконання відбулося 30.12.2020 року, тобто через 395 дні.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду з грудня 2019 року по грудень 2020 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу - 4 000,00 грн становить 191,29 грн (4 000,00 грн х 99,8% х 100,2% х 99,7% х 100,8% х 100,8 х 100,3% х 100,2% х 99,4% х 99,8% х 100,5% х 101% х 101,3% х 100,9), які відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача.

Також згідно з указаною нормою на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних за прострочення перерахування грошових коштів за судовим рішенням, що складає 130,00 грн (4 000,00 грн. х 3% / 365 днів х 395).

За таких обставин, встановивши, що виконання зазначеного у позові судового рішення було гарантовано державою, проте воно не було виконано своєчасно, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача зазначених вище сум, зокрема, інфляційних втрат і трьох процентів річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання.

Разом з тим, позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, що становить 725,91 грн, на підставі положень ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 611 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

З огляду на те, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, є деліктними, а не договірними, можна стверджувати, що ці правовідносини Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не регулюються.

Таким чином, аналіз положень ч. 1 ст. 611 ЦК України та норм Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які посилається позивач як на підставу для стягнення з відповідача пені, свідчить про відсутність правових підстав, передбачених цими нормами, для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені.

Суд також вважає за доцільне звернути увагу, що у позовній заяві позивач вказує, що тривале невиконання відповідачем рішення суду завдало позивачу збитків, оскільки присуджені йому цим судовим рішенням грошові кошти в результаті інфляції втратили свою цінність, покупну здатність.

Однак з таким твердженням позивача суд не погоджується з наступних підстав.

За змістом ст. 16 ЦК України, способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Отже, збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі.

При цьому, позивач в порушення ст. 22 ЦК України матеріальні збитки розраховує, виходячи з індексу інфляції, трьох процентів річних та пені, проте вказані види відповідальності не є збитками в розумінні цієї статті, а є передбаченими за порушення грошового зобов`язання санкціями та не відносяться до матеріальної шкоди.

Про зазначене свідчать й положення ст.ст. 549, 624 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Водночас, нормами ст. 624 ЦК України передбачено можливість стягнення за вибором кредитора неустойки чи відшкодування збитків. Тобто, ці поняття не є тотожними.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 52 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої йому відповідачем тривалим невиконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач послався, зокрема, на те, що оскільки він є непрацюючим пенсіонером, вказані кошти необхідні були йому для харчування, оплати комунальних послуг та ліків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, ч. 5 ст. 124, пункту 9 частини третьої ст. 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня2012 року № 11-рп/2012).

Виконання судового рішення - сфера регулювання ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 р. у справі «Войтенко проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу №1).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, частини першої ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною першою ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (з подальшими змінами та доповненнями) затверджено Положення про Державну казначейську службу України (далі - Казначейство), згідно з яким:

- Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 1);

- Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4);

- Казначейство з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства (підпункт 4 пункту 5);

- Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9).

Виходячи з норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, діяльність яких з метою організації своєї діяльності контролює безпосередньо.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок виконання рішень), визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно з пунктом 3 вищезгаданого Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Виходячи з системного аналізу Порядку виконання рішень, безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Казначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Казначейство може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду.

Натомість Казначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених цим Законом випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (подібний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №910/9927/13 та від 04.12.2020 року у справі №904/3118/20).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Разом з цим, положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначає ЄСПЛ у справі «Антонюк проти України» від 11 грудня 2008 року, відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні, при цьому надмірне тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Такого висновку також дійшов і Верховний Суд.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що Державна казначейська служба України на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва, перерахувала позивачу 4 000,00 грн 30.12.2020 року, в той час як з відповідною заявою ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України ще 02.12.2019 року.

Отже, судом встановлені обставини невиконання відповідачем Державою Україна в особі Державної казначейської служби України судового рішення щодо позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, упродовж тривалого часу, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Аналогічний правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 року у справі №560/798/16-а.

Зважаючи на викладені обставини та норми закону, Верховний Суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного не розгляду його заяви та невиконання судового рішення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали ОСОБА_1 моральної шкоди.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже, ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання судового рішення про стягнення з Державного бюджету України на його користь 4 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія суддів уважає, що на користь позивача з Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2 000,00 грн.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача у завданні моральної шкоди, а також тієї обставини, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року хоч із затриманням, але було виконано. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.ст. 23, 509, 526, 598, 612, 625, 1173 Цивільного кодексу України, ст.ст. 259, 263-265, 268, 272, 273, пп. 15.5 п. 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 191 (сто дев`яносто одну) грн 29 коп. інфляційних втрат та 130 (сто тридцять) грн 00 коп. - три проценти річних шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду), а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 14.08.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький