Справа № 214/5688/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у місті Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд поділити спільне майно подружжя придбане у шлюбі, шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , та в порядку поділу майна стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію від 1/2 частини вартості вказаного транспортного засобу у розмірі 91000 грн. та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2015 року було розірвано. В період шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя, у 2008 році було придбано транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_2 і відноситься до майна, яке неможливо виділити в натурі, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не заперечує щодо отримання грошової компенсації від вартості 1/2 частки автомобіля, так як вважає, що має рівні права на розпорядження спільним майном.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2015 року було розірвано. Від шлюбу є одна дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподілили спільне майно подружжя мирним шляхом, а саме ОСОБА_1 забрала все бажане нею майно домашнього вжитку, меблі, техніку та інші речі і на протязі чотирьох років не мала з цього приводу жодних претензій, але на даний час вирішила звернутись до суду з позовом про поділ автомобіля, який на думку ОСОБА_2 не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був подарований йому на день народження його матір`ю ОСОБА_4 , яка повідомила про свій подарунок 10 січня 2008 року, але зауважила, щоб він обрав сам на свій вибір автомобіль. Так, оскільки обраний ОСОБА_2 автомобіль коштував 18958,33 доларів США, що еквівалентно 113750,00 грн., а таких грошей ОСОБА_4 не мала, вона запропонувала укласти на її ім`я договір про надання споживчого кредиту, який би вона сама сплачувала. Однак, у зв`язку з тим, що банк надавав таку суму кредиту лише під заставу транспортного засобу, що купується, було прийнято рішення оформити кредитний договір на ім`я ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 виступила поручителем та сплачувала кредит самостійно або надавала на це кошти синові. Так, кредит був узятий на термін семи років, однак був достроково виплачений протягом трьох років. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у судове засідання надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, про підтримку первісного позову в повному обсязі та заперечення проти задоволення зустрічного позову також у повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання також надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, про підтримку зустрічного позову в повному обсязі та заперечення проти задоволення первісного позову.

Свідок ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що ОСОБА_2 це його рідний племінник, що спірний автомобіль ОСОБА_2 подарувала його мати ОСОБА_4 , яка була сестрою свідка та яка померла 5 років тому. Зауважив, що ОСОБА_4 подарувала своєму синові ОСОБА_2 спірний автомобіль на день народження шляхом купівлі цього автомобіля, продавши при цьому свій старий автомобіль марки «ВАЗ-2106», який вона отримала у спадщину від чоловіка. Свідок це знає достеменно, оскільки ОСОБА_4 була його сестрою і радилась із ним з цього приводу. Чому не уклали договір дарування свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_6 , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 це її рідна сестра, що спірний автомобіль сторони у справі купували у квітні 2008 року, що кредит вони виплачували разом до кінця та всім говорили, що кредит сплачували із сімейного бюджету. Зауважила, що вона дуже часто спілкувалась із родиною сторін у справі та знає, що спірний автомобіль не дарували їм, що кредит вони погашали із заробітної плати ОСОБА_2 , а на заробітну плату ОСОБА_1 їх сім`я жила. Про все це їй розповідали сторони у справі: як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_7 , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що добре знає кожну зі сторін у справі, вони дружили сім`ями з 2005 року, що ті їй говорили, що у квітні 2008 року беруть у кредит автомобіль, кошти за який виплачували разом, що їй відомо з їх слів. Матір ОСОБА_2 вона також знає, але про те, що це саме вона подарувала сторонам у справі спірний автомобіль свідок жодного разу не чула. Знає, що кредит, який брався у доларах США, погашали за кошти ОСОБА_2 , а жили на заробітну плату ОСОБА_1 , що сторони у справі працювали у газовому господарстві та отримували добрі заробітні плати.

Свідок ОСОБА_8 , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 це її рідний брат, ОСОБА_1 , колишню дружину її брата, вона також знає. Зазначила, що напередодні 2008 року її мати ОСОБА_4 повідомила про свій намір подарувати братові автомобіль, після чого в її ж присутності повідомила про це і ОСОБА_2 , який мав обрати автомобіль. До 2014 року свідок проживала і працювала в м. Кривому Розі. Так, вона, її мати та брат працювали в КРБУ, мати головним бухгалтером, вона бухгалтером, брат - майстром, а ОСОБА_1 медсестрою. Повідомила, що вони з матір`ю вибрали банк, де взяли кредит на автомобіль, банк обрали «УКРСИББАНК», а брат обрав спірний автомобіль лише через три місяці. Знає, що мати запропонувала укласти кредитний договір на своє ім`я, проте кредитний договір та право власності на автомобіль оформили на ім`я ОСОБА_2 , при цьому кредит сплачувала їх мати ОСОБА_4 , оскільки її брат з дружиною мали такий дохід, що виключав можливість сплати кредитних зобов`язань. При цьому, у брата з дружиною була 5-річна дитина та, окрім того, ОСОБА_1 у період з 2008 року по 2013 рік навчалась на платній основі в КНУ. Свідок стверджувала, що спірний автомобіль, який був подарований її матір`ю ОСОБА_2 на день народження, було придбано саме за грошові кошти її матері, яка і погашала кредитні зобов`язання. Знає, що кредит брався на сім років, однак був виплачений за три роки. Проте доказів на підтвердження цього у свідка немає, її мати сплачувала кошти у банк і при ній, або при ній давала кошти для погашення кредиту братові.

Разом з тим, матеріали справи містять відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, а також містить надану представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій представник просила суд задовольнити зустрічну позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2015 року було розірвано (а.с.10-11).

Від шлюбу є одна дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

Згідно Договору №380 від 22.04.2008 року та актів прийому-передачі, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «KIA CERATO» по ціні 113750,00 грн. з наступними умовами розрахунку: попередня оплата у розмірі 11375,00 грн. - протягом двох днів з моменту отримання повідомлення від банку про надання кредиту, остаточний розрахунок у розмірі 102375,00 грн. протягом не більше п`яти днів з моменту отримання довідки-рахунку (а.с.39-41).

Згідно Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25.04.2008 року, ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 20270,00 доларів США, що еквівалентно 102363,50 грн. строком до 24 квітня 2015 року. При цьому, згідно п. 2.1 цього Договору, у забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позичальником, надавалась порука ОСОБА_1 згідно Договору поруки №-П від 25.04.2008 року, порука ОСОБА_4 згідно Договору поруки №-П/2 від 25.04.2008 року, а також передано позичальником у заставу транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 (а.с.43-50).

Згідно квитанції №4 від 21.04.2008 року та квитанції №72 від 25.04.2008 року, ОСОБА_2 було внесено суми у розмірі 11375,00 грн. та у розмірі 102375,00 грн., відповідно, на рахунок продавця вказаного вище автомобіля (а.с.42,116).

Як убачається із копій квитанцій, долучених до матеріалів справи, платником за якими є ОСОБА_2 , а також відмітки представника банку на Договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25.04.2008 року, заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі та, що не заперечується сторонами у справі, достроково (а.с.43-47,54-76,116).

Згідно довідок про доходи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , у період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2009 року працювали в БМУ-6 філії БМФ «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» на наступних посадах та відповідно отримували наступні суми доходу: ОСОБА_1 медичною сестрою, а з 07 березня 2008 року диспетчером АТС та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого нею доходу становила 35302,55 грн., а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 41229,64 грн.; ОСОБА_2 водієм АТС, а з 01 квітня 2008 року майстром та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого ним доходу становила 46049,58 грн., а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 52876,01 грн.; ОСОБА_4 головним бухгалтером та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого нею доходу становила 77264,84 грн., а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 84639,36 грн. (а.с.29,33-38).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Між тим, у даній справі презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, оскільки у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази тим обставинам, що спірний автомобіль був подарований ОСОБА_2 його матір`ю і що саме вона сплачувала за нього кредитні зобов`язання.

Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведена норма кореспондується також із ч. 4 ст. 65 СК України за якою договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для іншого, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що право власності на спірний автомобіль було набуто ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , погашення кредитних зобов`язань за нього також відбувалось в період їх зареєстрованого шлюбу, відповідно за сумісні кошти подружжя, більш того, ОСОБА_1 виступала одним з поручителів за кредитним договором, укладеним ОСОБА_2 з метою отримання коштів на купівлю цього ж спірного автомобіля, яким сторони користувались спільно, що також свідчить про укладення кредитного договору в інтересах сім`ї та використання коштів, отриманих за ним в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, суд зазначає, що не приймає до уваги показання свідків допитаних у судовому засіданні, оскільки вказані свідки є близькими та рідними сторін у справі та їх показання, які були надані суду є суперечливими та грунтуються не на обставинах, які стали відомі їм особисто чи безпосередньо, а переважно зі слів, зокрема, і сторін у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.ч. 1-2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України

Оскільки спірний автомобіль перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про залишення його у власності останнього зі стягненням з нього в порядку поділу майна подружжя компенсації за частку, що належить ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта №123/21 по визначенню ринкової вартості від 14.07.2021 року, наданого у виконання ухвали суду про призначення судової автотоварознавчої експертизи від 24.03.2021 року, ринкова вартість спірного транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , станом на дату оцінки 24 березня 2021 року складає 148404,08 грн.

За таких обставин, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/2 частина ринкової вартості спірного автомобіля, що становить 74202,04 грн., в якості грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя, позаяк судом не встановлено ніякої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спірному майні.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд уважає, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі, що виключає можливість задоволення зустрічного позову.

Щодо заяви представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом про застосування до даних правовідносин загальних строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, зважаючи на викладене, суд уважає, що ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише після того, як ОСОБА_2 не сплатив їй кошти від вартості 1/2 частки спірного автомобіля.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, за встановлених обставин, судові витрати у справі, понесені позивачем за первісним позовом у розмірі 910,00 грн., підлягають стягненню на її користь з відповідача за первісним позовом, а судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом підлягають залишенню за останнім.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , в сумі 74202 (сімдесят чотири тисячі двісті дві) грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені нею судові витрати у розмірі 910 (дев`ятсот десять) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.