КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/8931/23 Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Постановляючи зазначену ухвалу про передачу справи на розгляд іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що предметом даного спору є вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, які пред`явлено до юридичної особи, яка являється стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання цього виконавчого напису та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105, що відноситься до адміністративної території Голосіївського району м. Києва, тому справа не належить до підсудності Дніпровського районного суду м. Києва, а належить до територіальної юрисдикції іншого суду за місцезнаходженням відповідача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Лазорка Р.Й. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона використала належне їй право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, звернувшись до Дніпровського районного суду м. Києва за місцем реєстрації свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , тобто за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса, що відповідає частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та частині дванадцятій статті 28 ЦПК України.

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не перевірив належним чином місце виконання оскаржуваного виконавчого напису, не врахував, що безпосередньо у позові було наведено обґрунтування вибору позивачем альтернативної підсудності, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку про передачу справи на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема, частина дванадцята статті 28 ЦПК України, на яку міститься посилання у позовній заяві, передбачає, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню можуть бути пред`явлені як за місцезнаходженням відповідача (юридичної особи), так і за місцем його виконання.

При цьому право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зазначивши зареєстроване місце свого проживання адресу: АДРЕСА_1 (приватний будинок), що згідно адміністративно-територіального поділу м. Києва відноситься до Дніпровського районного суду м. Києва.

Місцезнаходженням відповідача АТ «Банк Форвард» відповідно до матеріалів позовної заяви та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 105, що до юрисдикції Голосіївського районного суду м. Києва.

Водночас оскаржуваний виконавчий напис приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С.від 26 лютого 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 258, починаючи із 22 березня 2019 року перебуває на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л., яка здійснює свою трудову діяльність за адресою: м. Київ, вул. Золотоустівська, 55, оф. 61, 62 , що відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про передачу позовної заяви за підсудністю на розгляд до іншого суду, а саме Голосіївського районного суду м. Києва - за місцезнаходженням відповідача, не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства, оскільки у даній категорії справ позивачу надано право обирати суд, до якого він має намір подати позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а ОСОБА_1 , скориставшись таким правом, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва за своїм зареєстрованим місцем проживання, вважаючи його одночасно місцем виконання виконавчого напису нотаріуса.

Так, визначення змісту категорії місця виконання рішення наведене у статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

За правилами частин першої та другої наведеної статті виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виходячи зі змісту статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходженням його майна.

Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.

Окрім того, згідно із положеннями частин першої - третьої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, м. Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або м. Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у подібній справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) зроблено висновок, що позов подано до суду за місцем виконання виконавчого напису, за місцем проживання позивача, що відповідає частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та частині дванадцятій статті 28 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення в частині визначення правил територіальної підсудності позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюухвалені з дотриманням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими. За наведених обставин доводи касаційної скарги, що місце проведення виконавчих дій та місце виконання рішення не є тотожним поняттями, тому належною підсудністю позову ОСОБА_1 є суд за місцем виконання виконавчого напису у відповідному виконавчому окрузі, у якому відкрито виконавче провадження, Верховний Суд визнав помилковим тлумаченням вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та частини дванадцятої статті 28 ЦПК України. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відкриття провадження у справі та її підсудність Жовтневому районному суду м. Маріуполя Донецької області, що узгоджується з правилами ЦПК України.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ОСОБА_1 із 19 січня 1995 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 (приватний будинок), що підтверджується її паспортними даними.

За наведених обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вказана позовна заява не належить до його територіальної підсудності, адже позивач під час пред`явлення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, дотрималася правил альтернативної підсудності і даний спір згідно адміністративно-територіального поділу м. Києва відноситься до юрисдикції Дніпровського районного суду м. Києва.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на суд щодо своїх прав, інтересів, свобод та/або обов`язків, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Суд не звернув уваги на те, що розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо передачі позовної заяви за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до вимог статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року скасувати, справу № 755/8931/23 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній