ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 757/59675/19-ц

провадження № 61-10282св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кікена Павло Ігорович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року в складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року в складі колегії судів Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у сумі 2 000 000,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу - 10 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за вироком Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 0001796 позивача засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі частини четвертої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Цим вироком постановлено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_1 з 16 лютого 2017 року. На підставі частини п`ятої статті 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) постановлено зарахувати позивачу у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року до 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 199,00 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди (справа № 757/26525/16-к).

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі № 757/26525/16-к щодо ОСОБА_1 змінено, та ухвалено на підставі частини п`ятої статті 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року до 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; у решті судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Верховний Суд із урахуванням пункту «ґ» частини п`ятої статті 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII, а також частини другої статті 532 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) строк перебування ОСОБА_1 з 10 серпня 2018 року до 24 січня 2019 року у ДУ «Київський слідчий ізолятор» включив у строк попереднього ув`язнення ОСОБА_1 , про що й зазначено у постанові від 06 серпня 2019 року.

Враховуючи зміну остаточного строку відбування покарання позивачем згідно з постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року, беззаперечним є те, що ОСОБА_1 незаконно утримували в неволі у ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» понад строки, визначені кримінальним Законом. А саме, якби суди першої та апеляційної інстанцій не допустили грубої помилки в обрахуванні строку відбування позивачем покарання у межах порушеного проти нього кримінального провадження № 0001796, він мав бути звільнений з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» через 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) календарних днів, обраховуючи такий строк із урахуванням строків попереднього його ув`язнення (252 дні «з 13.10.2016 по 16.02.2017» та 336 днів «з 10.08.2018 по 24.01.2019»): з дня початку відбування покарання (з 16 лютого 2017 року) до 06 січня 2019 року включно. Однак із довідки про звільнення позивача, виданої ДУ «Бучанська виправна колонія № 85», видно, що останнього звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 28 серпня 2019 року, тобто понад строк.

Перевищення строку відбування покарання ОСОБА_1 у ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» становить 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні): з 06 січня 2019 року до 28 серпня 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під вартою у незаконний спосіб понад 7 календарних місяців, що підтверджується постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 757/26525/16-к, у зв`язку із чим йому була завдана моральна шкода. Остання полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне понад строки утримання під вартою, порушення у зв`язку із цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Зокрема, зазначив, що позивач не надав доказів незаконності взяття і тримання його під вартою. Крім того, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом або іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Разом з цим, позивач не залучив до участі у справі як відповідача орган державної влади, внаслідок неправомірних дій якого, на його думку, йому завдано моральної шкоди, залучивши лише Державну казначейську службу України.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції. Вказав, що враховуючи наведені обставини, беручи до уваги те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Також зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кікена П. І., звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року.

У касаційній скарзі просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кікена П. І., на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року; витребувано справу з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Узагальнення доводів касаційної скарги

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначив, що перебував під вартою у незаконний спосіб понад 7 календарних місяців, у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне понад строки утримання під вартою, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін в організації його життя. Цим обставинам суди дали неправильну оцінку, внаслідок чого ухвалили помилкові рішення. Суди не врахували приписи статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 372/4899/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/4005/18, від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18. Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі № 757/26525/16-к за вироком Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 0001796 ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вироком встановлено, що ОСОБА_1 05 березня 2016 року близько 20 год 20 хв, перебуваючи у приміщенні на вул. Лейпцизькій, 15-А у м. Києві, де працював різноробочим, вчинив повторне таємне викрадення майна ОСОБА_2 на суму 12 199 грн (болгарку, перфоратор, телефон).

На підставі частини четвертої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Постановлено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_1 з 16 лютого 2017 року.

На підставі частини п`ятої статті 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII постановлено зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року до 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 199,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 змінено. На підставі частини п`ятої статті 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року до 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін.

Згідно з довідкою про звільнення серії КИВ № 17494, виданої ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» в інтересах ОСОБА_1 , його звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 28 серпня 2019 року.

Позивач посилався на те, що враховуючи період ув`язнення, зарахований Верховним Судом, з 06 січня 2019 року до 28 серпня 2019 року, тобто 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні) він незаконно перебував під вартою, у зв`язку із допущенням судами першої та апеляційної інстанцій грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покарання у межах кримінального провадження № 0001796.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Рішення судів у цій справі, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги і вивчивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо належності відповідача

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди виходили, зокрема, з тих підстав, що до участі у цій справі не залучено належного відповідача. Позивач не залучив до участі у справі як відповідача орган державної влади, внаслідок неправомірних дій якого, йому завдано моральної шкоди, залучивши лише Державну казначейську службу України.

Зазначені висновки судів є помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною другою статті 416 ЦПК України та частиною першою статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За частиною другою статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21.

З огляду на вказане помилковим є розмежування судами першої та апеляційної інстанцій відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах і відповідальності органу державної влади, який у відносинах із позивачем міг спричинити завдання останньому шкоди. Органи державної влади, зокрема Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21.

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, бо Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Верховний Суд бере до уваги те, що Державна казначейська служба України не є тим органом, діяннями якого позивачеві завдано моральної шкоди. Проте ця служба не є відповідачем у справі. Відповідачем є Держава Україна. Тому звернення ОСОБА_1 з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України не спростовує належності відповідача Держави України у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 522/2493/18.

Наявність у держави як вказаного, так й інших органів державної влади не означає, що саме ці органи мають відповідати замість держави у суді. Інакше кажучи, у спірних правовідносинах орган або органи держави можуть бути представниками її інтересів як боржника у зобов`язанні щодо відшкодування завданої нею ж шкоди, а не відповідачами.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили із їх недоведеності та необґрунтованості, зокрема, ненадання доказів незаконності взяття і тримання під вартою позивача.

Такі висновки судів є помилковими, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України діють правила, визначені частиною шостою зазначеної статті, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 вказаного Закону № 266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Обставин, викладених у статті 2 Закону України № 266/94-ВР, які є підставою для застосування положень вказаного Закону та відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, у порядку, визначеному цим Законом, судом першої інстанції та апеляційним судом не встановлено.

Зокрема, судами зазначено, що позивачем не надано доказів незаконності взяття і тримання його під вартою.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56, 6.58), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц).

Як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20).

Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. рішення ЄСПЛ

у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року

(C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07,§ 39), «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91), § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11), § 65).

Принцип верховенства права пронизує всі положення Конвенції, включно з протоколами до неї. Тому держава-учасниця Конвенції має забезпечити, щоб акти її правотворчості та правозастосування цьому принципу відповідали, зокрема у частині гарантування юридичної визначеності у кожних спірних правовідносинах. З цією метою, маючи позитивні обов`язки за статтею 5 Конвенції, держава повинна встановити таке правове регулювання відповідних відносин, щоби максимально усунути ситуації юридичної невизначеності щодо можливості реалізації права на відшкодування шкоди особою, яка зазнала обмеження свободи у спосіб, що не узгоджується з гарантіями пункту 1 вказаної статті, зокрема через помилку органу державної влади, яку надалі було виправлено.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання. Порушення будь-якого з цих обов`язків (їх невиконання чи неналежне виконання) є самостійною підставою відповідальності держави.

Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність (частина перша статті 29 Конституції України).

Відповідно до принципу дружнього ставлення до міжнародного права практика ЄСПЛ щодо тлумачення та застосування статті 5 Конвенції має враховуватися для тлумачення та застосування національних гарантій права на свободу й особисту недоторканність (див. абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 у справі № 1-1/2016).

За пунктом 1 статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених цим пунктом, і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема у випадку законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом (підпункт «а» пункту 1 статті 5 Конвенції). Перелік цих випадків є вичерпним, і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного пункту, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України», заява № 38717/04), § 26).

Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману, або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення ЄСПЛ від 03 липня 2012 року у справі «Луценко проти України», заява № 6492/11), § 62).

Пункт 5 статті 5 Конвенції гарантує, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Водночас згідно з практикою ЄСПЛ для визнання ним арешту або тримання під вартою таким, що здійснене всупереч статті 5 Конвенції, та призначення відповідного відшкодування не вимагається окремого визнання незаконним такого арешту або тримання під вартою на національному рівні.

Зазначений пункт гарантує право на відшкодування не лише за завдану матеріальну шкоду, а й за будь-яке страждання, тривогу, розчарування, яких особа може зазнати внаслідок порушення інших положень статті 5 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 10 листопада 2015 року у справі «Саакян проти Вірменії» (Sahakyan v. Armenia, заява № 66256/11), § 29).

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави відшкодування шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Верховний Суд також зауважує, що ЄСПЛ вважає надмірно формалістичним підхід, згідно із яким національне законодавство про відшкодування шкоди, завданої через незаконне позбавлення свободи, тлумачиться не у дусі статті 5 Конвенції, а саме як таке, що передбачає можливість отримання цього відшкодування у разі «повної реабілітації».

За обставинами справи «Шульгін проти України», у якій ЄСПЛ ухвалив рішення від 08 грудня 2011 року (заява № 29912/05), 12 листопада 2004 року Верховний Суд України частково скасував вирок, яким було засуджено заявника, зменшивши на два роки строк призначеного йому покарання та виключивши додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Однак, на час постановлення цього рішення заявник уже відбув призначене йому раніше покарання.

Тому заявник у лютому 2005 року звернувся до суду з позовом про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та суду, внаслідок яких строк відбутого покарання був збільшений на понад 2 роки порівняно із тим, яке визначив суд в остаточному судовому рішенні у кримінальній справі. Проте суди відмовили у задоволенні цього позову.

ЄСПЛ на підставі пункту 5 статті 5 Конвенції розглянув скарги заявника на відсутність в Україні можливості отримати компенсацію за незаконне позбавлення свободи протягом двох років і визнав, що мало місце порушення гарантій цього пункту у зв`язку з відмовою національних судів присудити заявнику таку компенсацію. Підставою для звернення заявника до національних судів з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та суду, стало рішення Верховного Суду України, яким було частково скасовано вирок щодо заявника, що мало наслідком зменшення строку його покарання на більш як два роки. Разом з тим на час постановлення цього рішення заявник уже відбув призначене йому раніше покарання.

Відмова національних судів у задоволенні позову заявника була обґрунтована тим, що на справу заявника не поширювалась дія ЦК України та Закону України № 266/94-ВР. У рішеннях національних судів вказано, що засудження заявника було визнано лише частково, а не в повному обсязі, тоді як національне законодавство передбачало, що скасування вироку як незаконного є підставою для отримання відповідної компенсації.

Здійснюючи оцінку рішень національних судів у цій справі, ЄСПЛ визнав застосований ними підхід надмірно формальним, а спосіб, у який національні суди витлумачили та застосували національне законодавство щодо права особи на відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, таким, що не відповідав пункту 5 статті 5 Конвенції.

З огляду на вказане ЄСПЛ присудив заявникові 16 000 євро відшкодування моральної шкоди за позбавлення заявника свободи з порушенням гарантій статті 5 Конвенції впродовж двох років (орієнтовно по 666,67 євро за кожен місяць незаконного позбавлення свободи).

В іншій справі «Сомогий проти Угорщини» (Somogyi v. Hungary, заява № 5770/05), у якій ЄСПЛ ухвалив рішення 11 січня 2011 року, заявник скаржився на те, що через помилку угорських судів він неправомірно провів два роки і п`ять місяців у в`язниці суворого режиму та був звільнений на чотири місяці пізніше, ніж міг очікувати (§ 16). Ключові обставини тієї справи можна охарактеризувати так:

у 1999 році суд в Італії засудив заявника до восьми років позбавлення волі. Кінцевою датою виконання цього вироку було 28 грудня 2007 року (§ 6);

19 травня 2003 року заявника передали до Угорщини, а 20 жовтня того року угорський обласний суд постановив, що заявник мав відбувати решту покарання в умовах суворого режиму та що його можна було звільнити умовно-достроково після відбуття чотирьох п`ятих строку, тобто 23 травня 2006 року (§ 7);

14 березня 2006 року Верховний Суд Угорщини скасував рішення обласного суду щодо режиму відбування заявником покарання та його умовно-дострокового звільнення. Вважав, що до найближчим до італійського вироку в угорському законодавстві було застосування до заявника середнього режиму до кінця строку ув`язнення з можливістю умовно-дострокового звільнення після відбуття трьох чвертей цього строку, тобто у листопаді 2005 року (§ 9, 11);

17 березня 2006 року заявника звільнили (§ 10);

він звернувся з позовом про стягнення з держави компенсації через неправильне узгодження судом італійських і угорських пенітенціарних правил, унаслідок чого заявник був звільнений із запізненням і помилково провів два роки та п`ять місяців у в`язниці суворого режиму (§ 11);

15 травня 2008 року Верховний Суд остаточно відмовив у задоволенні позову. Щодо запізнілого звільнення постановив, що хоча відповідне рішення обласного суду було скасоване, немає жодних ознак того, що той суд саме з грубою недбалістю виконав складне завдання узгодження суперечливих італійських та угорських норм. А саме така недбалість тягне деліктну відповідальність. Щодо періоду неправомірного перебування у в`язниці суворого режиму Верховний Суд зазначив, що заявник не довів, що зазнав реальної шкоди (§ 11);

ЄСПЛ у вказаній справі зауважив, що національне законодавство не було дотримано щодо періоду ув`язнення заявника в колонії суворого режиму. Тому позбавлення заявника свободи до 14 березня 2006 року не відбувалося «відповідно до процедури, встановленої законом». Отже, мало місце порушення підпункту 1 (а) статті 5 Конвенції (§ 23).

Заявник поскаржився на те, що він не отримав компенсацію за незаконне ув`язнення. ЄСПЛ нагадав, що пункт 5 статті 5 Конвенції дотриманий тоді, якщо є можливість подати заяву про компенсацію у зв`язку з позбавленням свободи, здійсненим в умовах, що суперечить пунктам 1, 2, 3 або 4 статті 5. Право на компенсацію за пунктом 5 передбачає, що порушення одного з інших пунктів зазначеної статті встановив або національний орган або органи Конвенції (§ 27).

У тій справі ЄСПЛ визнав, що ув`язнення заявника становило порушення пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте у задоволенні його позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного ув`язнення, на національному рівні було відмовлено. Верховний Суд у тій справі вирішив, що неправильне застосування закону на шкоду заявникові не тягнуло деліктної відповідальності, бо не було «грубої недбалості» з боку судді, який допустив помилку, а заявник не довів, що неправомірне перебування впродовж певного часу у в`язниці суворого режиму завдало йому реальну шкоду. ЄСПЛ вказав, що такий підхід Верховного Суду до відшкодування шкоди заявникові є порушенням пункту 5 статті 5 Конвенції (§ 12, 28).

ЄСПЛ вважав, що справедливою сатисфакцією заявникові буде відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 євро (приблизно 517,24 євро за 1 місяць протиправного позбавлення заявника свободи в умовах суворого режиму) та відшкодування судових й інших витрат у розмірі 2 000 євро.

У справі № 757/26525/16-к за вироком Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 0001796 ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Отже, позивач є таким, що позбавлений свободи після засудження компетентним судом (підпункт «а» пункту 1 статті 5 Конвенції).

На підставі частини четвертої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Постановлено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_1 з 16 лютого 2017 року.

На підставі частини п`ятої статті 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII постановлено зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року до 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 змінено. На підставі частини п`ятої статті 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року до 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін.

У цій постанові Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне тлумачення закону про кримінальну відповідальність. Наслідком цього тлумачення стало позбавлення позивача свободи, яке суперечило гарантіям підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, що випливає зі змісту зазначеної постанови про зміну судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні.

Згідно з довідкою про звільнення серії КИВ № 17494, виданої ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» в інтересах ОСОБА_1 , його звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 28 серпня 2019 року.

Позивач у позові посилався на те, що враховуючи період ув`язнення, зарахований Верховним Судом, з 06 січня 2019 року до 28 серпня 2019 року, тобто 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні), він незаконно перебував під вартою у зв`язку із допущенням судами першої та апеляційної інстанцій грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покарання в рамках кримінального провадження № 0001796.

Перевіривши доводи та зміст позовної заяви, наявні у справі докази, Верховний Суд погоджується із позицією позивача, що перерахований Верховним Судом строк, до якого ОСОБА_3 був засуджений, на 235 календарних дні менший за строк, протягом якого позивач фактично був позбавлений свободи.

Ураховуючи постанову Верховного Суду від 06 серпня 2019 року, позивач мав бути звільнений від відбування покарання 06 січня 2019 року, натомість був звільнений 28 серпня 2019 року, тобто фактично всупереч гарантіям підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції був ув`язнений (позбавлений свободи) у ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 7 місяців 23 дні. А тому має право на відшкодування моральної шкоди згідно з пунктом 5 цієї статті.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 728/959/20, від 26 червня 2023 року у справі № 711/702/22.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли наслідків у вигляді погіршення здоров`я (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 24 березня 2020 року № 818/607/17 (пункти 31-32)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому певним орієнтиром у визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за порушення конвенційного права можуть бути рішення ЄСПЛ у відповідних справах.

Заявлений ОСОБА_1 до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 грн є надмірним і не відповідає засадам розумності та справедливості.

Верховний Суд, виходячи із обставин цієї справи, засад розумності, справедливості та співмірності, враховуючи відповідну практику ЄСПЛ, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 необхідно визначити у сумі 50 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року необхідно скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно із касаційної скарги, позивач також просить стягнути на його користь понесені в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, які позивач просив стягнути у позовній заяві.

Понесення цих витрат позивачем підтверджено належними доказами, доданими до справи при її розгляді в суді першої інстанції (а. с. 33-44, 62).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням наведеного, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позову, взявши до уваги умови договору про надання правової (правничої) допомоги від 04 жовтня 2019 року, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу понесених у цій справі у суді першої інстанції у сумі 5 000,00 грн.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Ігнатенко

Судді:А. І. Грушицький

Є. В. Петров
В. В. Пророк В. В. Сердюк