КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 1512/9133/2012
Провадження № 4-с/947/80/23
УХВАЛА

13.12.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за скаргою

ОСОБА_1

та ОСОБА_2

на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі

Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса),

за участі заінтересованої особи:

ОСОБА_3

про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів

в рамках виконавчих проваджень №4960268 та №4973231,

В С Т А Н О В И В :

15.08.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень, в якій заявники просять суд зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4960268 від 13.03.2014 року; а також зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4973231 від 14.03.2014 року.

В обґрунтування вказаної скарги, скаржники стверджують, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження: №42280397, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в межах якого було накладено арешт на майно боржника, однак 16.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р.; №42280514, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в межах якого було накладено арешт на майно боржника, однак 29.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р.

Як стверджують скаржники, в порушення вимог закону, державним виконавцем під час винесення вказаних постанов, арешти накладені в межах цих виконавчих проваджень знято не було.

Також, скаржники вказують, що вказані виконавчі провадження не поновлювались, наразі є знищеними, виконавчі документи відносно них до повторного пред`явлення до виконання не пред`являлись, однак винесені в межах зазначених виконавчих проваджень арешти є триваючими та чинними, наразі не зняті.

Додатково скаржниками зазначено, що новим стягувачем за виконавчими документами є ОСОБА_3 , якою також не пред`явлено до них вимог за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси.

Крім того, доводами скаржників є те, що наразі усі строки для пред`явлення вказаних виконавчих документів відносно них для пред`явлення до примусового виконання сплили.

Враховуючи викладені обставини в цілому, скаржники вважають, що накладені арешти на майно боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, порушують їх права, як власників нерухомого майна, а підстав для тривання вказаних обтяжень не має, враховуючи відсутність наявних та відкритих виконавчих проваджень, відсутність вимог до них, як боржників, а також враховуючи сплив строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Зазначені обставини стали підставою для звернення скаржників до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) з заявами про зняття спірних арештів, однак листами виконавчої служби від 25.05.2022 року за №14313 та від 10.03.2023 року за №19798, їм було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії зі зняття арештів на майно заявників, як боржників у завершених виконавчих провадженнях.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною скаргою розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.08.2023 року вказану скаргу прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

15.09.2023 року до суду надійшла заява від АТ «Райффайзен Банк» про розгляд справи за його відсутності.

21.09.2023 року судом в судовому засіданні було ухвалено залучити до участі по справі в якості заінтересованої особи - ОСОБА_3 , як стягувача за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси, враховуючи постанову Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року.

До судового засідання призначеного на 13.12.2023 року з`явились: скаржник ОСОБА_1 , а також його та ОСОБА_2 представник адвокат Клабуков Р.В., які скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні.

Інші учасники по справі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заперечень проти задоволення скарги не надали.

Статтею 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Одночасно судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи, що сторони належним чином повідомлені про дату час і місце розгляду справи, враховуючи встановлені законом строки для розгляду відповідної категорії справи, на виконання приписів статті 450 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні 13.12.2023 року за наявною явкою сторін по справі, на підставі наявних доказів в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення скаржника та представника скаржників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2012 року по цивільній справі №1512/9133/2012 стягнуто заборгованість за кредитним договором №014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 431 852 грн. 78 коп.; відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, кредитного договору недійсним, визнання договору поруки недійсним, визнання договору застави недійсним за безпідставністю позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2012 року залишено без змін.

28 жовтня 2013 року Київським районним судом міста Одеси видані виконавчі листи за № 1512/9133/2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 431 852 грн. 78 коп., відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відповідності до листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) від 25.05.2022 року за вих. №14313 судом встановлено, що у Київському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження №42280397, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_1 , про стягнення з нього на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в рамках якого 16.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV.

Також з зазначеного листа судом встановлено, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження №42280514, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_2 , про стягнення з неї на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в рамках якого 29.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV.

У відповідності до вказаного листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) матеріали виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, були передані до архіву. У зв`язку із закінченням строків зберігання, встановлених пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, зазначені вищі виконавчі провадження знищені у порядку, передбаченому законодавством.

Також з поданих до суду інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №267755861 від 27.07.2021 року та за №270148148 від 12.08.2021 року судом встановлено, що:

- 13.03.2014 року зареєстровано обтяження у виді арешту усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладене на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, за наслідком чого внесено запис про обтяження №4960268;

- 14.03.2014 року зареєстровано обтяження у виді арешту усього нерухомого майна ОСОБА_2 , накладене на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, за наслідком чого внесено запис про обтяження №4973231.

26.04.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) з заявою про скасування вищевказаних арештів, однак листом від 25.05.2022 року за №14313 державною виконавчою службою було відмовлено у скасуванні арештів накладених в межах виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, без підтвердження винесених відповідних постанов про накладення арештів та ідентифікаційних даних відповідних постанов.

З наявних в матеріалах цивільної справи №1512/9133/2012 документів вбачається, що після отримання вказаного листа, 30.06.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, в якій скаржники просили суд:

- визнати неправомірними рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) у листі від 25.05.2022 року за №14313 про відмову у знятті арешту з нерухомого майна належного заявникам;

- зобов`язати Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (далі Перший Київський ВДВС ОМУЮ) усунути порушення заявників.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2022 року по справі №1512/9133/2012 у задоволенні вказаної скарги відмовлено.

26 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не погоджуючись із наведеним судовим рішенням, звернулись до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.10.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2022 року залишено без змін.

Додатково судом встановлено, що 01 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ Юнекс Банк укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

01 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством Юнекс Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору №014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

03 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» та Фізичною особою ОСОБА_4 укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

04 листопада 2016 року між Фізичною особою ОСОБА_4 та Фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача у виконавчих листах) з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 у справі №1512/9133/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про/ стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0049/74/45162.

Отже стягувачем за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є ОСОБА_3 .

Разом з тим, скаржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у даній скарзі особисто визнано, що ними наразі оскаржуються вищевказані договори відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року, починаючи від переходу прав вимоги від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ Юнекс Банк, та наступні, у тому числі набуття прав вимоги за цим кредитним договором ОСОБА_3 , в рамках цивільної справи №947/12507/23, яка перебуває в провадженні Київського районного суду міста Одеси.

Надалі, 06.03.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знов звернулись до Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) з заявою про скасування вищевказаних арештів, однак листом від 10.03.2023 року за №19798 відмовлено за загальними положеннями законодавства без зазначення інформації про виконавчі провадження.

За наслідком чого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знов звернулось до суду з даною скаргою про зняття арештів накладених на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесені записи про обтяження №4960268 та №4973231.

У відповідності до заявлених вимог суд зазначає, що у відповідності до положень статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи вищевикладене, в межах заявлених вимог та поданих до суду доказів, суд зазначає, що заявниками в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження того, що спірні арешти на усе нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які накладено на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесені записи про обтяження №4960268 та №4973231, було накладено саме в межах виконавчих проваджень ВП №42280397 та ВП №42280514, оскільки подані листи Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 25.05.2022 року та 10.03.2023 року відповідних підтверджень та відомостей не містять, а в матеріалах цивільної справи №1512/9133/2012 відсутні відповідні копії вказаних постанов від 20.02.2014 року, на підставі яких накладено спірні арешти.

Разом з тим, суд зазначає, що в межах розгляду скарги скаржниками також не заявлялось відповідних клопотань про витребування доказів, а саме документів що слугували підставою для проведення державної реєстрації обтяжень у виді накладення арештів, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесені записи про обтяження за №4960268 та №4973231, враховуючи, що у записах про накладення цих обтяжень на підставі постанов державного виконавця від 20.02.2014 року відсутня інформація про виконавчі провадження, в межах яких вони винесені.

За наслідком викладеного суд зазначає, що заявниками не підтверджено, що постанови від 20.02.2014 року на підставі яких накладено спірні арешти на майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесені записи про обтяження за №4960268 та №4973231, були винесені саме в рамках виконавчих проваджень №42280397 та ВП №42280514, враховуючи, що доказування не муже ґрунтуватись на припущеннях.

Однак, приймаючи, що вказані постанови від 20.02.2014 року на підставі яких накладено спірні арешти на майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , винесені Першим Київським ВДВС ОМУЮ, а у відповідності до листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 25.05.2022 року та 10.03.2023 року підтверджено наявність у Першому Київському ВДВС ОМУЮ лише виконавчих проваджень: за №42280397 відносно боржника ОСОБА_1 та за №42280514 відносно ОСОБА_2 , з примусового виконання виконавчих листів №1512/9133/2012, виданих 28.10.20213 року Київським районним судом міста Одеси, які в свою черги були триваючими станом на час постановлення постанов від 20.02.2014 року, якими накладено спірні арешти, та за відсутності інших доказів, суд вважає за необхідним надати оцінку заявленим вимогам скарги, як щодо скасування арештів накладених в рамках виконавчих проваджень ВП №42280397 та ВП №42280514, враховуючи загальні положення Закону України «Про виконавче провадження», в редакції під час дії вищевказаних виконавчих проваджень, якими регламентовано накладення арешту на майно боржників в разі невиконання вимог виконавчого документа, як невід`ємну складову стадії виконавчого провадження.

Так, у відповідності до статті 1 Закону № 606 XIV, в редакції станом на час повернення виконавчих документів стягувачу за виконавчими провадженнями ВП №42280514 та ВП №42280397 (29.06.2015 року та 16.06.2016 року), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 1, 2 статті 11 Закону № 606-ХІV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 606-XIV, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини 2 статті 57 Закону № 606-XIV, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем зокрема шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Закон № 606-ХІV, на час повернення виконавчого документа стягувачеві передбачав обов`язок виконавця зняти арешт у виконавчих провадженнях:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесений у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч.1 ст. 50 Закону);

- у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна за наслідками звернення особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. (ч.1 ст. 60 Закону);

- у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (ч. 3 ст. 60 Закону);

- у разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано (ч.4 ст. 60 Закону).

Таким чином Законом № 606-XIV, який діяв на момент повернення виконавчого документа стягувану за виконавчими провадженнями ВП №42280514 та ВП №42280397, не передбачав обов`язку державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини 1 статті 47 Закону, а жодна з наведених у Законі підстав для скасування виконавцем раніше накладеного арешту не мала місця.

Закон № 1404 VIII, в редакції станом на час звернення скаржників до державного виконавця 06.03.2023 року, передбачає обов`язок виконавця зняти арешт у виконавчих провадженнях:

- відповідно до ст.40 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.;

- відповідно до частини 4 статті 59 у випадку:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

- відповідно до частини 2 статті 59 Закону № 1404 VIII, разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника;

- відповідно до частини 3 статті 59 Закону № 1404 VIII, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Статтею 57 Закону України №606-ХІV, у вказаній редакції передбачав, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Зняття арешту передбачено статтею 60 Закону №606-ХІV, якою визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Окремий перелік підстав для зняття арешту наведений у ч.1 ст.50 Закону №606-ХІV, відповідно до якої, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Разом з тим, як вже судом встановлено, по виконавчим провадженням ВП №42280397 та ВП №42280514, були повернуті виконавчі листи на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», якою, у редакції на момент повернення виконавчого документа стягувачеві, передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону №606-ХІV, відсутні підстави для скасування арешту.

05.10.2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII.

У відповідності до ст.40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Стаття 59 Закону №1404-VIII, регулює підстави для зняття арешту з майна (коштів) боржника, які є винятками.

Також встановлено, що чинним законодавством передбачено процедуру зняття арешту з майна боржника накладених у провадженнях які завершені, а саме: п. 15 розділ VII Інструкції про організації примусового виконанні рішень передбачено:

- «При скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження.

Як вбачається, скаржниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтвердження виконання покладених на них зобов`язань виконавчим листом №1512/9133/2012, не надано жодних належних доказів.

З листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) також вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надані до державного виконавця належних доказів на підтвердження виконання зобов`язань за виконавчим листом №1512/9133/2012.

Щодо доводів скаржників про те, що строк для пред`явлення виконавчих листів №1512/9133/2012, сплив, а стягувачем не вчиняється жодних дій для примусового їх виконання, як на самостійну підставу для скасування спірних арештів, суд зазначає наступне.

Як вже судом встановлено, постановою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача у виконавчих листах) з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 у справі №1512/9133/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про/ стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0049/74/45162.

Отже стягувачем за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є ОСОБА_3 .

Разом з тим, як вбачається, скаржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як ними особисто визнано, наразі оскаржуються договори відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року, починаючи від переходу прав вимоги від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ Юнекс Банк, та наступні, у тому числі набуття прав вимоги за цим кредитним договором громадянкою ОСОБА_3 , в рамках цивільної справи №947/12507/23, яка перебуває в провадженні Київського районного суду міста Одеси.

Приймаючи, що наразі наявне судове провадження щодо оскарження договорів відступлення прав вимоги, у тому числі на підставі якого ОСОБА_3 набула право вимоги до скаржників, за наслідком розгляду якого буде надано належну оцінку набуття останньою прав вимоги за відповідним кредитним договором, суд вважає ці обставини поважними та такими, що не свідчать про не вчинення стягувачем жодних дій з пред`явлення вимоги до боржників, якими в свою чергу право стягувача наразі оскаржується.

Крім того, стягувач, за наслідком розгляду вказаного судового провадження та у разі правомірності відповідних правочинів, не позбавлений права на подальше звернення до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення відповідних виконавчих листів до виконання.

Щодо доводи скаржників, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на їх майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, суд вказує настуне.

Приймаючи наявне судове провадження з оспорювання скаржниками майнових прав зокрема ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року, суд вважає відсутніми підстави для стверджень про відсутність у ОСОБА_3 майнових претензій до скаржників, як боржників за вказаними виконавчими листами.

Крім того, судом враховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 12.10.2022 року по справі №203/3435/21 (провадження № 61-5972св19), що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.

Однак, судом вказаний висновок до зазначених правовідносин не застосовується, оскільки в рамках справи №203/3435/21, за наслідком розгляду якої він був зроблений, виконавчий лист було визнано таким, що не підлягає виконанню.

В даній справі, суд вважає, що з урахуванням відсутніх даних про відсутність майнових претензій стягувача до скаржників, як боржників, за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси, а також відсутність доказів на підтвердження повного виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покладених на них обов`язків вказаними виконавчими листами, вимоги останніх про скасування арештів накладених в межах виконавчих проваджень ВП №42280514 та ВП №42280397, є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, судом враховується, що відповідно до Конституції України та ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу: у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника); якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наслідком чого, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, приймаючи викладені обставини в сукупності, суд вважає скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень ВП №42280514 та ВП №42280397, необґрунтованою, у задоволенні якої слід відмовити.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст. 81, 84, 89, 352, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень №4960268 та №4973231 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 18.12.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.