ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/947/23 Справа № 185/8530/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Павлоградвугілля"

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв`язку із чим висновком МСЕК від 06.07.2010 року позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності, безстроково, у розмірі 55%. Крім того, позивачу з 24.06.2010 року встановлено третю групу інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 227 000 грн..

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 110 000 грн. та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 2481 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Крім того, у суді першої інстанції Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» було заявлено клопотання про витребування у позивача Акту огляду № 122 чи Індивідуальну програму реабілітації інваліда, для встановлення психологічного стану позивача, проте суд дане клопотання не задовольнив.

Також, Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» зазначає, що встановлення ступеня втрати профпрацездатності не підтверджує наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди, належними та допустимими доказами зміни психологічного стану та наявність підстав для стягнення моральної шкоди є висновок судово- психологічного експерта.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, адвокат Меланчук І. В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , зазначив, що судом першої інстанції правильно визначено розмір відшкодування позивачу спричиненої немайнової шкоди, доводи зазначені в апеляційній скарзі щодо недоведеності факту спричинення позивачу немайнової шкоди не заслуговують на увагу, а тому, просив відмовити в задоволені апеляційної скарги.

Учасники справи, будучи належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились. Виходячи з вимог п. 11 частини 3 статті 2 ЦПК України, статті 371 ЦПК України, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 03.09.1982 року по 01.01.1983 року, з 17.01.1983 року по 16.04.1995 року, з 20.04.1995 року по 05.03.2010року працював на підприємстві відповідача. (а.с. 37-42).

Згідно пункту 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, форми П-4 від 08 червня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів, механізмів, засобів індивідуального захисту.( а.с.15-16).

Відповідно до п.17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання є важка праця, вимушена робоча поза, несприятливий мкроклімат запиленість повітря робочої зони 60 змінного часу; рівень фізичного перенавантаження; мікроклімат. Перевищений рівень шуму, перевищений рівень напруженості праці. (а.с. 15-16).

Висновком МСЕК від 06.07.2010 року позивачу встановлено 55 % втрати працездатності, безстроково ( а.с.10-11)

Висновком МСЕК від 06.07.2010 року позивачу встановлено 3 група інвалідності з 24.06.2010 року, у зв`язку з професійним захворюванням, безстроково. (а.с. 12-13).

Відповідно до виписки № 1873 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2010 року по 02.06.2010 року, де останньому встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень другої ступеня (пиловий бронхіт другого ступеня, емфізема легень другого сткпеня, фаза загострення, ЛН другого ступеню. Деф. артроз, в поеднанні з періартрозами колінних (Пф першого-другого ступеня) і ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, дв. плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня), стійкий больовий синдром. Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Захворювання професійні (Висновок проф. ЛЕК Інституту від 01.06.2010р., протокол № 1027) (а.с. 17-19)

Відповідно до виписки історії хвороби, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 04.11.2011 року по 17.11.2011 року з встановленим діагнозом: хронічне загострення захворювання легень (пиловий бронхіт 2 ступеня, емфизема, легень 2 ступеня, стадія загострення. Захворювання професійне. Гіпертонічне захворювання 1 ступеня, Деф. Ортроз в сукупності переортрозами колінних та ліктьових суставів, нейросенсорна тугоухість. (а.с. 21-22).

Відповідно до виписки хвороби № 210, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2011 року по 31.05.2012 року з встановленим діагнозом: поліартроз плечових, локтевих, колінних суставів в стадії загострення. (а.с. 23).

Відповідно до виписки епікріз № 586, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 13.11.2012 року по 23.11.2012 року з встановленим діагнозом: поліартроз плечових, локтевих, колінних суставів в стадії загострення. (а.с. 24).

Відповідно до виписки епікрізу, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 21.02.2013 року по 07.03.2013 року з встановленим діагнозом: поліартроз плечових, локтевих, колінних сумставів в стадії загострення. (а.с. 25).

Відповідно до виписки епікрізу, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 24.04.2013 року по 29.04.2013 року з встановленим діагнозом: Q- інфаркт міокарда, задне-бокових відділів кішківника, гіпертонічна хвороба 2 ступеня, гіпертонічна ретинопатія обох очей, риск 3. Хронічне загострення захворювання легень, стадія ремісії - захворювання професійне. Деф. Артроз. В сукупності з переартрозами колінних та ліктьових суставів, нейросенсорна тугоухість. (а.с. 26-27).

Відповідно до виписки № 1873 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 12.06.2013 року по 20.06.2013 року, де останньому встановлено діагноз: стабільна стенокардія напруги ФК І1. Постінфарктний кардіосклероз (Q інфаркт міокарда задньо-діафрагмальної області ЛШ 24.04.2013 року). ТЛТ, стенозуючий пронаросклероз . Гіпертонічна хвороба. (а.с. 28-31)

Відповідно до виписки № 712 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебував в терапевтичному відділені з 19.02.2018 року по 26.02.2018 року з діагнозом, зокрема: хронічне обструктивне захворювання легенів, пиловий бронхіт, емфізема легенів, деф.артроз в поєднанні з периартроза колінних, ліктьових суглобів. Захворювання професійне. (а.с. 34-35).

Відповідно до виписки із медичної карти, ОСОБА_1 перебував амбулаторно на лікуванні з 27.07.2021 року по 06.08.2021 року з діагнозом: побічний плечолопатковий пері артроз, вегето-сенсорна полінейропатія, пиловий бронхіт, емфізема легень.

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування професійного захворювання від 08 червня 2010 року вбачається, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання у позивача є праця в умовах тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів, механізмів, засобів індивідуального захисту.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на підприємстві відповідача з 03.09.1982 року по 01.01.1983 року, з 17.01.1983 року по 16.04.1995 року, 20.04.1995 року по 05.03.2010року року в умовах впливу шкідливих факторів виробництва.

Відповідно до висновку МСЕК від 06.07.2010 року позивачу встановлено 55 % втрати працездатності, безстроково.

Відповідно до висновком МСЕК від 06.07.2010 року позивачу встановлено 3 група інвалідності, у зв`язку з професійним захворюванням, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 55 %, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, суд встановив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушений постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості., колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що наявність факту моральної шкоди може бути встановлено лише за висновком судово-психологічної експертизи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність висновків судово-психологічної експертизи не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди. Ступінь втрати професійної працездатності позивачу встановлено МСЕК. Наявність чи відсутність у позивача моральної шкоди може бути встановлена судом без проведення відповідної експертизи.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 110 000 гривень.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

Головуючий: суддя А. П. Барильська

Судді: Н. М. Деркач

Т. Р. Куценко