Справа № 453/1393/22
№ провадження 2/453/132/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И /заочне/
10 січня 2023 року Сколівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді Брони А.Л.;
секретаря судових засідань Корнути Т.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення,-
02.11.2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.11.2022 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі на підставі ст. 279 ЦПК України.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Окрім неї у вказаному житловому будинку зареєстровані її неповнолітня дитина та колишній чоловік ОСОБА_2 . Зазначає, що проживання відповідача у житловому будинку, власником якого вона є, створює їй перешкоди у користуванні таким, оскільки останній впродовж тривалого часу регулярно зловживає спиртними напоями, створює конфлікти, чинить відносно неї фізичне та психологічне насильство.
На даний час позивачка внаслідок протиправних дій відповідача щодо неї змушена залишити власний житловий будинок, оскільки спільне проживання у будинку з колишнім чоловіком, який не реагує на заходи запобігання і громадського впливу, створює їй перешкоди у користуванні таким.
Відповідач ОСОБА_2 про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не подав.
У зв`язку з викладеним судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.09.2012 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк В.І., ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з довідки № 807 від 19.10.2020 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Славською селищною радою Стрийського району Львівської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як встановлено судом, ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, оскільки шлюб між ними було розірвано на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 12.04.2003 року Сколівським РАГС.
Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою .
У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як встановлено під час розгляду справи, проживання відповідача у житловому будинку позивачки створює їй перешкоди у користуванні таким, оскільки впродовж тривалого часу зловживає алкогольними напоями, створює конфлікти, чинить відносно останньої фізичне та психологічне насильство, що підтверджується наступними доказами.
Відповідно до постанови Сколівського районного суду Львівської області від 25.05.2012 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 51 грн.
Відповідно до постанови Сколівського районного суду Львівської області від 27.10.2022 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП.
Відповідно до постанови Сколівського районного суду Львівської області від 06.12.2022 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 170 грн.
Відповідно до листа начальника ВП №3 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області В. Марочканич від 14.10.2022 року, в ході перевірки стосовно кривдника ОСОБА_2 не виносився заборонний припис, однак складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП, який скеровано до Сколівського районного суду Львівської області. Крім цього зазначено, що такого поставлено на превентивний облік ВП №3 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області.
Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У тексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції зазначено, що «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться.
Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , систематично порушуючи правила співжиття, робить неможливим для інших, тобто для позивачки, проживання з ним у вказаному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. У зв`язку з даними обставинами суд приходить до переконання про підставність позовних вимог позивачки та вважає, що такі вимоги підлягають до задоволення.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 90, 95, 258-259, 264-265, 268, 280-281 Цивільного процесуального кодексу України,-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування, володіння і розпорядження житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.
Суддя