Провадження № 22-ц/801/2493/2023
№ 22-ц/801/2494/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 рокуСправа № 127/12207/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 127/12207/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року, повний текст якого складено 30 жовтня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 08 листопада 2023 року, ухвалені у складі судді Медяної Ю. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 01 грудня 2022 року близько 19:40-20:00 год ОСОБА_2 , у дворі будинку АДРЕСА_1 , допустила вигул собаки породи «йоркширський тер`єр» без намордника, унаслідок чого собака вкусила її за ліву ногу та заподіяла шкоду її здоров`ю.

Через укус собаки, вона була вимушена звертатися до лікаря та витрачати кошти на лікування, а тому їй було завдано матеріальну шкоду.

Крім того, у зв`язку з ушкодженням здоров`я та відмовою відповідачки добровільно відшкодувати завдану шкоду, вона понесла моральні страждання, пов`язані з усвідомленням, що їй доведеться захищати свої права у суді та пройти довгу юридичну процедуру для отримання відшкодування.

Відповідачка залишилась безкарною, унаслідок чого у неї виникла зневіра у невідворотність покарання відповідачки, що також виразилось у її моральних стражданнях.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд:

стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1 500 грн відшкодування завданої матеріальної шкоди та 75 000 грн моральної шкоди;

у разі небажання ОСОБА_2 відшкодувати завдану шкоду, збільшувати суму завданої їй моральної шкоди на 7 500 грн щомісячно, до моменту каяття відповідачки та укладення з нею мирової угоди.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 189,70 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 2 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

на відповідачку, як володільця собаки, покладався обов`язок забезпечити дотримання правил утримання собак, не створювати загрози безпеці людей, забезпечити недопущення втечі тварини та нападу її на людей;

належними та допустимими доказами доведено, що собака відповідачки вкусила позивачку за ліву нижню третину гомілки ноги, спричинивши останній тілесні ушкодження;

позивачкою доведено, що для лікування укусу собаки вона використовувала препарат « ОСОБА_3 » та розчин «Хлоргексидину», вартість яких становить 189,70 грн;

використання позивачкою інших лікарських засобів судом не установлено;

факт заподіяння моральної шкоди позивачки є безсумнівним та знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із вчиненим відповідачкою правопорушенням та наслідками у вигляді фізичного болю та душевних страждань позивачки;

визначаючи розмір моральної шкоди, суд керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, а також урахував глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивачки, яких вона зазнала унаслідок отриманого ушкодження здоров`я.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 857 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягуючи з позивачки витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 133, 137 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, здійснивши перерахунок сум матеріальної та моральної шкоди, збільшивши їх розмір; додаткове рішення цього ж суду скасувати та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачці строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2023 року визнано відвід, заявлений ОСОБА_1 , суддям Медвецькому С. К., Копаничук С. Г., Оніщуку В. В. необґрунтованим. Вирішення питання про відвід передано на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2023 року для розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід складу колегії суддів Вінницького апеляційного суду визначено суддю Рибчинського В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Медвецькому С. К. та суддям Копаничук С. Г., Оніщуку В. В. залишено без задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів відмовлено. Справу призначено до розгляду на 28 грудня 2023 в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

судом не ураховано наявність у позивачки захворювання нижніх кінцівок та те, що укус собаки спричинив запальні процеси, які потребували додаткового лікування та відновлення;

обґрунтованими є вимоги щодо компенсації витрат у сумі 483,90 грн на придбання препарату «Детралекс»;

відповідачка не скористалась правом на укладення мирової угоди, що обтяжило її моральний стан;

визначаючи розмір моральної шкоди судом проігноровано засади виваженості та справедливості, необґрунтовано визначено розмір моральної шкоди; не ураховано та не монетизовано час витрачений для підготовки до судових засідань та участі у них;

суд першої інстанції порушив норми процесуального права, стягнувши з неї на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати сторони несуть самостійно, а їх розмір визначається згідно з договором;

рішенням суду позов задоволено, установлено факт нанесення моральної та матеріальної шкоди, тому твердження про часткове задоволення позову помилкове;

подані адвокатом Чернілевською Р. В. копії документів на підтвердження понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу не містять юридичних реквізитів сторін (ID-коди, юридичну адресу проживання, паспортні дані), що позбавляє можливості ідентифікувати сторін процесу. Оригіналів указаних документів матеріали справи не містять;

договір про надання правової допомоги укладено між ОСОБА_2 та адвокатом Чернілевською Р. В. 26 травня 2023 року, однак його копію подано до суду 30 жовтня 2023 року, що викликає сумніви у даті його укладення;

стягнуті з неї судові витрати погіршують її і так важкий матеріальний стан, є неприпустимими та протиправними.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чернілевська Р. В. в інтересах ОСОБА_2 указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

твердження позивачки про те, що укус собаки спричинив запальні процеси в її організмі, що потребували лікування є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема довідкою КНП «ЦПМСД № 2 м. Вінниці» від 19 квітня 2023 року, відповідно до якої при огляді сімейним лікарем у позивачки було виявлено рану зі слідами зубів тварини без ознак запалення;

матеріали справи не містять доказів того, що прийом позивачкою медичного препарату «Детралекс» пов`язаний з укусом собаки;

позивачка фактично заявляє вимогу про стягнення вартості медичного препарату «Детралекс» придбаного за два місяці до укусу собаки;

вимоги щодо збільшення компенсації матеріальної шкоди є безпідставними та необґрунтованими;

на потерпілу покладається обов`язок доведення факту заподіяння моральної шкоди відповідачкою та її розмір;

позивачкою не надано доказів на підтвердження її перебування у стані душевних страждань та співмірності таких страждань з заявленою сумою компенсації моральної шкоди у розмірі 75 000 грн;

розмір моральної шкоди розрахований позивачкою за методикою ОСОБА_4 , яка виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз;

укладення мирової угоди є правом, а не обов`язком сторони, а тривалість судового розгляду не залежала від відповідачки;

твердження позивачки з приводу того, що витрати на правничу допомогу не належать до судових витрат є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки зумовлені неправильним тлумачення норм процесуального права.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чернілевська Р. В. порушує питання щодо стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою в суді апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти відзиву представника відповідачки адвоката Чернілевської Р. В. Фактично дублює доводи апеляційної скарги. Просить скасувати рішення суду першої інстанції. Задовольнити позов, збільшивши розмір матеріальної шкоди на 483,90 грн, моральної шкоди до 75 000 грн та прийняти до матеріалів справи докази, а саме: довідку лікаря-хірурга КЗ ВОКЛ ім. М. Пирогова від 20 вересня 2022 року та довідку АТ «Універсал Банк» щодо придбання 11 жовтня 2022 року медичного препарату «Детралекс».

Крім того, заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою в суді апеляційної інстанції.

Щодо відкладення розгляду справи

25 грудня 2023 року позивачка надіслала клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи строком на 21 день у зв`язку з погіршенням морально-психологічного стану та необхідністю відновлення після стресу.

Доказів про стан здоров`я позивачкою не надано.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, з огляду на положення частини першої статті 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено на 28 грудня 2023 року в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

26 грудня 2023 року позивачку повідомлено про можливість ознайомлення з матеріалами справи 27 грудня 2023 року (телефонограма Вінницького апеляційного суду).

27 грудня 2023 року не з`явилась для ознайомлення з матеріалами справи.

Частиною першою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому частиною другою цієї статті визначено, що учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Варто також зазначити, що у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ указав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляд справи, а Цивільний процесуальний кодекс України містить в собі чіткі строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій, а також строки для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 06 січня 2023 року до чергової частини Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надійшло звернення від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , щодо прийняття мір до невідомої особи, яка 01 грудня 2022 близько 19:40 - 20:00 год вигулювала собаку невідомої породи, без намордника, унаслідок чого собака вкусила її за ліву ногу, а також указана особа відмовляється відшкодовувати їй матеріальний збиток (довідки старшого дільничного офіцера поліції СДОП Вінницького РУП ГУНП капітана поліції ОСОБА_5 від 16 січня 2023 року).

Указане звернення зареєстровано до ІТС ІПНПУ Вінницького РУП ГУНП за № 253 від 06 січня 2023 року.

З письмових пояснень ОСОБА_2 від 11 січня 2023 року слідує, що 01 грудня 2022 року, близько 19:40 - 20:00 год вона вигулювала свою собаку породи «йоркширський тер`єр» біля будинку АДРЕСА_1 . Її собака вирвалась з повідка та вкусила за ліву ногу сусідку ОСОБА_1 . Після цього вона запропонувала останній викликати поліцію, однак ОСОБА_1 відмовилась та повідомила, що їй потрібно виплатити матеріальний збиток у розмірі 10 500 грн.

З відповіді № 469/01-4 від 19 квітня 2023 року директорки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Вінниці» Тамари Кривов`яз слідує, що 05 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до сімейного лікаря ОСОБА_6 зі скаргами на укус собакою лівої нижньої третини її гомілки, про що є запис в електронній системі Доктор Елекс. У розмові з ОСОБА_1 було з`ясовано, що 01 грудня 2022 року близько 19:50 год її вкусив сусідський собака. За медичною допомогою ОСОБА_1 не зверталася до 05 грудня 2022 року, а лікувалась самостійно (місцево «Пантенолом»). При огляді сімейним лікарем об`єктивно: наявна рана зі слідами зубів тварини без ознак запалення. Рекомендовано обробку хлоргексидином. Від щеплення АДП-м ОСОБА_1 відмовилась.

Відповідно до скріншотів інтернет-сайту tabletki.ua вартість препарату «Хлоргексидин розчин 0,05% флакон з насадкою 200 мл» становить 47,10 грн, а лікарського засобу «Пантенол Ілан фарм крем-піна спрей 150 г у балоні» становить 142,60 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами справи, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з правовідносин стосовно відшкодування матеріальної та моральної шкоди і ціна позову у цій справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі статтею 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною п`ятою статті 319 ЦК України встановлено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, зазначених у статті 2 цього Закону, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та прави, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду (стаття 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження»).

Шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує (стаття 12.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 158/1981/20 (провадження № 61-12503св21) зроблено висновок, що:

«згідно з частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Аналіз частини четвертої статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» дає підстави для висновку, що лише за умови встановлення конкретної особи, яка утримувала тварину, і внаслідок її дій (бездіяльності), відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач (особа, яка утримувала тварину в момент завдання збитків) доводить відсутність протиправності та вини».

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Необхідною умовою відповідальності за заподіяння шкоди, є причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) заподіювача шкоди і майновою або моральною шкодою, що виникла у потерпілої особи.

Відповідальність за наслідки, що наступили, можлива лише тоді, коли ці наслідки були закономірним результатом вчиненого особою діяння. Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, але не пов`язані з ним внутрішнім необхідним зв`язком, є лише мотив, але не причина наслідків, що наступили.

Для встановлення існування причинного зв`язку слід довести, що: протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи-заподіювача шкоди.

Обов`язковою умовою виникнення деліктних зобов`язань є причинно - наслідковий зв`язок між діями особи і заподіянням шкоди.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає у тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана якимись іншими обставинами.

Відповідальність за завдану шкоду може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи».

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Ураховуючи визначені цивільним процесуальним законом принципи змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

У справі, що переглядається, надаючи оцінку діям (бездіяльності) ОСОБА_2 на предмет наявності ознак протиправності та вини, суд першої інстанції установив, що:

ОСОБА_2 є власником собаки породи «йоркширський тер`єр», тобто особою, на утриманні якої ця тварина перебуває;

відповідачка не втримала собаку на повідку, остання вирвалась та вкусила за ліву ногу ОСОБА_1 ;

відповідачка, як особа, яка утримує домашню тварину, не виконала свій обов`язок із забезпечення безпеки оточуючих людей від дій належної їй тварини, що у результаті призвело до заподіяння шкоди здоров`ю позивачки.

Відповідачка указаних обставин не спростувала.

Установивши, що відповідачка не довела відсутність протиправності власної бездіяльності та відсутність вини у заподіянні шкоди здоров`ю позивачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про покладення на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди.

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності використання позивачкою для лікування укусу собаки лікарських засобів «Пантенол» та «Хлоргексидин» на загальну суму 189,70 грн.

Використані лікарські засоби відповідають призначенням сімейного лікаря (відповідь № 469/01-4 від 19 квітня 2023 року директорки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Вінниці» Тамари Кривов`яз).

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачка визнала, що квитанції на придбання указаних лікарських засобі вона не зберегла, оскільки не мала наміру звертатися до суду з позовом.

Разом з тим, послалась на роздруківку з офіційного сайту аптечної мережі.

Відповідно до скріншотів інтернет-сайту tabletki.ua вартість медичного препарату «Хлоргексидин розчин 0,05 % флакон з насадкою 200 мл» становить 47,10 грн, а лікарського засобу «Пантенол Ілан фарм крем-піна спрей 150 г» - 142,60 грн.

Будь-яких доказів на спростування таких витрат стороною відповідачки не надано.

Факт використання позивачкою інших лікарських засобів судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з розміром матеріальної шкоди стягнутої з відповідачки на користь ОСОБА_1 , оскільки указаний розмір встановлено виходячи з витрат позивачки на придбання медичних препаратів, які фактично нею використовувались для лікування укусу собаки.

Щодо моральної шкоди

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що:

«розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

Установлено, що позивачка обґрунтовує вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що відсутністю каяття та добровільного відшкодування матеріальної і моральної шкоди ОСОБА_2 їй спричинено моральну шкоду.

Такі дії відповідачки пригнічують її, завдають головного болю та погіршують стан здоров`я.

Крім того, моральні страждання пов`язані із захистом своїх прав у суді та тривалою юридичною процедурою для отримання відшкодування.

Відповідачка залишилася без покарання, що також спричинило моральні та душевні страждання.

Доказів на спричинення моральної шкоди відповідачкою, яку можливо оцінити у розмірі 75 000 грн позивачка не надала.

ЄСПЛ указує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти) від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Установивши, що неправомірними діями ОСОБА_2 , унаслідок яких ОСОБА_1 зазнала укусу собаки та отримала тілесні ушкодження, останній були завдані моральні страждання та психологічні переживання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням відповідачки та нанесенням моральної шкоди позивачці.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала позивачка, часу для відновлення її психоемоційного стану та загоєння тілесних ушкоджень, характеру та тяжкості змін у її житті, характеру правопорушення допущеного відповідачкою, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов`язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров`я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов`язок, закріплений у статті 68 Конституції України, де встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, вірно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 189,70 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 2 000 грн моральної шкоди.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не ураховано наявність у позивачки захворювання нижніх кінцівок та те, що укус собаки спричинив запальні процеси, які потребували додаткового лікування з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) указано, що:

«принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як уже зазначалося, при огляді позивачки сімейним лікарем було виявлено рану зі слідами зубів тварини без ознак запалення (довідка КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Вінниці» від 19 квітня 2023 року).

Доказів погіршення стану здоров`я та наявності у позивачки захворювання нижніх кінцівок матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що обґрунтованими є вимоги щодо приєднання до матеріалів справи довідки судинного хірурга КНП «ВОКЛ ім. М. І. Пирогова ВОР» від 20 вересня 2022 року, виписки по банківській картці від 22 листопада 2023 року та компенсації на підставі указаних доказів витрат у сумі 483,90 грн на придбання препарату «Детралекс» не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частини друга, третя статті 83 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 83 ЦПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що позивачкою не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не заявлено клопотань про поновлення строку для подання доказів та про приєднання нових доказів, розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати указані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) указано, що:

«за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено висновок, що:

«така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність».

Ураховуючи, що позивачкою не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а також те, що докази, зокрема, виписка по картці АТ «Універсал Банк» від 22 листопада 2023 року, не існувала на час ухвалення рішення судом першої інстанції та указані докази не досліджувались ним, апеляційний суд не може їх врахувати як докази, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачка відмовилася від укладення мирової угоди не заслуговують на увагу, оскільки підписувати мирову угоду є правом відповідачки, а не її обов`язком, а тому указана обставина не є вирішальною у вирішенні цього спору.

Твердження позивачки, що під час визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди не ураховано та не монетизовано її час витрачений для підготовки до судових засідань та участі у них є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на нормах закону.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо оскарження додаткового рішення

Колегія суддів здійснює перегляд додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2023 року в частині та межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

26 травня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Чернілевською Р. В. укладено договір про надання правової допомоги.

25 жовтня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Чернілевською Р. В. укладено додаткову угоду № 1 (додаток № 1) до договору про надання правової допомоги від 26 травня 2023 року.

На підтвердження виконання умов договору представником відповідачки надано суду копію акту виконаних робіт від 27 жовтня 2023 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 5 000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 02-10/23 від 27 жовтня 2023 року ОСОБА_2 сплатила адвокату 5 000 грн витрат за професійну правничу допомогу.

Отже судові витрати відповідачки складають 5 000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції урахував співмірність та обсяг наданих адвокатом послуг, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, взяв до уваги часткове задоволення позовних вимог та дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки 4 857 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд даючи оцінку доводам апеляційної скарги виходить з такого.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом з тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

ОСОБА_1 не надала суду аргументованого клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що:

«склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Установлено, що представник відповідачки в судовому засіданні зробила відповідну заяву про те, що докази оплати витрат на надання правничої допомоги будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже стороною відповідачки було зроблено заяву про надання доказів на підтвердження понесених судових витрат у встановлений законом строк.

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що:

«при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Колегія суддів вважає, що надані представником відповідачки докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка не надала доказів на підтвердження невідповідності судових витрат фактично наданим послугам, однак стверджувала, що оскільки її позов задоволено, то відсутні підстави для стягнення з неї на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковому рішенні суд першої інстанції зменшив витрати на правничу допомогу у зв`язку з частковим задоволенням позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, проаналізувавши розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції з урахуванням відсутності клопотання позивачки про зменшення заявленого розміру указаних витрат, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви та стягнення документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачкою здійснено оплату послуг щодо надання правничої допомоги на суму 5 000 грн та такі витрати вона несе самостійно є безпідставними з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20 зроблено висновок, що:

«витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено».

Твердження позивачки про те, що її позов задоволено повністю, тому вона не має обов`язку відшкодовувати понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, становили 76 500 грн, а позов задоволено частково на загальну суму 2 189,70 грн, що становить 2,86 % від ціни позову (2 189,70 грн х 100 % / 76 500 грн = 2,86 %).

Відтак, пропорційно до розміру заявлених позовних вимог та розміру задоволених позовних вимог, судом першої інстанції здійснено розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу, яку стягнуто з позивачки на користь ОСОБА_2 (5 000 грн х 97,14 % = 4 857 грн).

Інші доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують реальності та співмірності судових витрат, понесених відповідачкою, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Чернілевська Р. В. порушує питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

26 травня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Чернілевською Р. В. укладено договір про надання правової допомоги.

04 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Чернілевською Р. В. укладено додаткову угоду № 2 (додаток № 3) до договору про надання правової допомоги від 26 травня 2023 року.

На підтвердження виконання умов договору представником відповідачки надано суду копію акту виконаних робіт від 05 грудня 2023 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складає 3 000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 01-12/23 від 05 грудня 2023 року ОСОБА_2 сплатила адвокату 3 000 грн витрат за правничу допомогу.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів ураховує норми частин четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачкою клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу з підстав їх неспівмірності до суду апеляційної інстанції не подано, проте остання наполягала про відмову у стягненні заявлених витрат на правничу допомогу за їх безпідставністю.

Ураховуючи викладене та відсутність заперечень з боку позивача щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 08 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Вінницької міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Вінницької міського суду Вінницької області від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК