Справа № 128/500/23
Провадження № 22-ц/801/2311/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 рокуСправа № 128/500/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Мегабанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 128/500/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Ан О. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Акціонерне товариство «Мегабанк» (далі АТ «Мегабанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором суборенди.

Позов мотивований тим, що 01 жовтня 2021 року між сторонами укладено договір суборенди (піднайму) нежитлового приміщення.

На виконання умов договору відповідачці в строкове платне користування передано нежитлове приміщення загальною площею 56 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Взяті на себе зобов`язання за договором суборенди (піднайму) відповідачка належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 15 вересня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 103 793,34 грн, з яких: 66 414,20 грн борг за орендну плату, 23 414 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 1 570,24 грн 3 % річних, 12 394,30 грн інфляційні втрати.

Посилаючись на ці обставини, АТ «Мегабанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором суборенди у сумі 103 793,34 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Мегабанк» 66 414,20 грн боргу орендної плати, 23 414,60 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань та 12 394,30 грн інфляційних втрат.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

між сторонами укладено договір суборенди (найму);

у порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання не виконала у зв`язку з чим утворилась заборгованість;

відповідачка не надала доказів про попередження орендаря про обставини, які унеможливлюють сплату орендної плати і інших обов`язкових платежів, у тому числі про форс-мажорні обставини;

настання форс-мажорних обставин не є безумовною підставою для звільнення орендаря від сплати орендної плати;

пунктом 8.3 договору передбачено обов`язок суборендаря сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення, тому стягнення 3 % річних є недоречним, оскільки договором передбачений інший розмір.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 листопада 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року витребувано з міського суду матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору та пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.

23 листопада 2023 року на виконання вимог ухвали ОСОБА_1 надала квитанцію про сплату судового збору та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2023 року справу призначено до розгляду на 21 грудня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

матеріали справи не містять договору оренди укладеного між власником приміщення та позивачем, відтак не можливо з`ясувати чинність спірного договору суборенди (найму);

введення воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, є форс-мажорною обставиною, яка настала в Україні 24 лютого 2022 року та є підставою для звільнення від сплати орендної плати;

16 листопада 2020 року відповідачка знята з податкового обліку, тому не здійснювала діяльності як ФОП у спірному приміщенні, а у період з березня по вересень 2022 року перебувала за межами України;

договором встановлено, що у разі виникнення спору він вирішується в порядку господарського судочинства;

нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України не передбачений.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Мегабанк» указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

договір суборенди (найму) є чинним та обов`язковим для виконання сторонами;

відповідачкою не надано доказів настання для неї обставин непереборної сили (форс-мажору) та доказів неможливості використовувати об`єкт суборенди;

стороною договору є фізична особа ОСОБА_1 , тому аргументи відповідачки щодо нездійснення діяльності та зняття ФОП з податково обліку, не спростовують користування останньою приміщенням отриманим у суборенду;

пункт 18 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України застосовується до кредитних правовідносин та не застосовується до спірних правовідносин щодо договору суборенди.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 01 жовтня 2021 року між АТ «Мегабанк» (наймачем) та фізичною особою ОСОБА_1 (піднаймачем) укладено договір суборенди (піднайму), за умовами якого останній у строкове платне користування передано нежитлове приміщення загальною площею 56 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк суборенди за договором починається з дати підписання акта прийому-передачі об`єкта суборенди від наймача до піднаймача та закінчується 01 липня 2022 року (останній день суборенди) з підписанням акта прийому-передачі об`єкта суборенди від піднаймача до наймача (пункти 1.5, 5.3, 5.4, 10.1 договору).

Піднаймач зобов`язалась сплачувати щомісячно не пізніше 10 числа місяця незалежно від наслідків діяльності орендну плату за все приміщення, з урахуванням її індексації, у розмірі 9 408 грн (пункти 4.3, 4.9, 4.10 договору).

Пунктом 4.4 договору встановлено, що оплата за користування місцями загального користування, витрати по оплаті послуг за охорону будинку, в якому знаходиться майно, тепло- та водопостачання, прибирання сміття, електроенергію та інші комунальні та експлуатаційні послуги проводиться щомісячно згідно окремих рахунків, наданих наймачем піднаймачу.

Згідно з пунктом 7.2 договору піднаймач має повідомити наймача про обставини, які унеможливлюють сплату орендної плати та інших обов`язкових платежів, зокрема, про форс-мажорні обставини, однак повідомлення піднаймача не є підставою для звільнення від відповідальності.

Договір може бути достроково розірваний піднаймачем, зокрема, у разі відсутності необхідності в приміщенні з обов`язковим попередженням наймача за 30 днів (пункт 7.6 договору).

Пунктом 8.3 договору встановлено, що піднаймач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен календарний день прострочення будь-яких платежів, що здійснюються за договором, а також за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань.

На виконання умов указаного договору між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 складено та підписано акт прийому-передачі приміщення від 01 жовтня 2021 року.

Відповідно до акта звірки взаєморозрахунків за період з 01 січня 2022 року по 15 вересня 2022 року за договором суборенди від 01 жовтня 2021 заборгованість становить 66 414,20 грн.

30 вересня 2022 року позивач засобами поштового зв`язку направив на адресу ОСОБА_1 претензію з вимогою добровільної сплати заборгованості за договором суборенди у сумі 66 414,20 грн.

Указана претензія залишилась без реагування.

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами справи, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ураховуючи наведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення коштів у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором суборенди.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (частина третя статті 774 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату та на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 ЦК).

Відповідно до частини п`ятої статті 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами першою статті 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно статті 795 ЦК передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акту приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №127/14633/16-ц.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи встановлено, що 01 жовтня 2021 року між сторонами укладено договір суборенди нежитлового приміщення, загальною площею 56 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , плата за користування яким становить 9 408 грн щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

На виконання умов указаного договору між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 складено та підписано акт прийому-передачі приміщення від 01 жовтня 2021 року.

З акта звірки взаєморозрахунків АТ «Мегабанк» від 15 вересня 2022 року слідує, що з січня 2022 року відповідачка орендної плати не сплачує, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 66 414,20 грн.

Матеріали справи не містять акта здачі-приймання орендованого приміщення від орендаря до орендодавця та доказів погашення відповідачкою заборгованості по орендній платі.

Установивши, що відповідачкою порушено умови договору суборенди (піднайму) зі своєчасного внесення орендної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по орендній платі, яка станом на 01 лютого 2023 року становить 66 414,20 грн, за період з 01 січня 2022 року по 15 вересня 2022 року.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь пеню, три проценти річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати.

Рішення суду в частині відмови у стягненні нарахованих трьох процентів річних не оскаржується, тому судом у цій частині не перевіряється.

Відповідно до розрахунку позивача розмір боргу ОСОБА_1 на час зверненням з позовом до суду складає: 23 414,60 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання; 12 394 грн інфляційні втрати.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (частина третя статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша та третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

Пунктом 8.3 договору суборенди встановлено, що піднаймач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний календарний день прострочення будь-яких платежів, що здійснюються за договором, а також за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань. Оплата штрафних санкцій не звільняє піднаймача не звільняє від виконання своїх обов`язків за договором, у тому числі від сплати орендної плати.

Матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачкою обов`язку зі сплати орендної плати, відтак позивач відповідно до умов договору має право на стягнення пені.

Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, не звільняється від неможливості виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, зокрема, суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення.

З аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України слідує право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції не є штрафною санкцією, а є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Сплата інфляційних нарахувань, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Перевіривши здійсненні позивачем розрахунки, апеляційний суд дійшов висновку, що нараховані 23 414,60 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та 12 394 грн інфляційних втрати, є арифметично правильними, такими, що ґрунтуються на умовах договору та нормах законодавства України.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачкою суду не надано.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 23 414,60 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та 12 394 грн інфляційних втрат.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності з вимогами процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять договору оренди укладеного між власником приміщення та позивачем, відтак не можливо з`ясувати чинність спірного договору суборенди (найму), є безпідставними з огляду на таке.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що:

«стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Апеляційним судом не встановлено обставин за яких правомірність договору суборенди (піднайму) від 01 жовтня 2021 року, укладеного між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , у передбаченому законом порядку спростована.

Відповідачка не оспорювала укладення указаного договору, а матеріали справи не містять належних доказів у цій частині.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що введення воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, є форс-мажорною обставиною, яка настала в Україні 24 лютого 2022 року та є підставою для звільнення від сплати орендної плати з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20 зроблено висновок, що:

«саме наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини, при застосуванні частини шостої статті 762 ЦК України».

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати».

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 ЦК України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 904/3541/15 указано, що:

«непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що ця особа не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків».

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина 2 статті 14-1 Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

В свою чергу саме лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та ненадання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду, оскільки саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

У такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Відтак звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Відповідачка у порушення указаного не довела суду належними та допустимими доказами неможливості користування суборендованим приміщенням з підстав об`єктивної неможливості використовувати передане в суборенду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які суборендар не відповідає.

Отже, обставин об`єктивної неможливості використовувати передане в оренду майно через обставини, за які орендар не відповідає, - заявницею не доведено.

Відтак підстави для застосування правового механізму унормованого приписами частини шостої статті 762 ЦК України відсутні.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що договором передбачено вирішення спору господарським судом з огляду на таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частинами другою, третьою статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У статті 20 Господарського процесуального кодексу України наведено перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів. Зокрема господарськими судами розглядаються справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Для віднесення справи до своєї юрисдикції господарському суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський спір підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Частиною першою статті 1 ЦК України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Ураховуючи характер спірних правовідносин та те, що ОСОБА_1 є стороною договору, як фізична особа, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про розгляд справи в порядку цивільного судочинства.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за заявницею.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за заявницею.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК