ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/612/21 Номер провадження 22-ц/814/1933/23Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тимохіної Людмили Сергіївни

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2022 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,в якому просила суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної приватної власності, зареєстровані також ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 онук, ОСОБА_6 - онука, ОСОБА_3 онука, ОСОБА_1 колишня невістка та мати дітей. Однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживають у вищевказаній квартирі понад рік без поважних причин та не сплачують за комунальні послуги. Оскільки відповідачі не задовольнили вимогу про зняття з реєстраційного обліку у добровільному порядку, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволений.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 908,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають більше одного року, власних речей не зберігають, що підтверджено зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, доводи відповідача про те, що неповнолітня ОСОБА_3 в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності та можливості самостійно визначати місце свого проживання, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки на час розгляду даної справи ОСОБА_3 є повнолітньою особою, що підтверджується матеріалами справи. Також суд першої інстанції не взяв до уваги посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 у лютому 2022 році перебувала в Україні, зокрема у суді в м. Полтаві, що свідчить про переривання річного строку відсутності члена сім`ї без поважних причин, передбаченого ст. 405 ЦК України, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 перебувала (проживала) в цей період часу в спірній квартирі АДРЕСА_1 суду не надано.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Тимохіна Л.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у судовому засіданні встановлено, що 21.06.2019 року відповідачі виїхали з України до Туреччини, проте, ОСОБА_1 декілька разів поверталася до України та проживала у спірній квартирі, а саме: у липні, вересні-листопаді 2019 року, влітку 2021 року та у лютому 2022 року. 17.02.2022 року ОСОБА_1 відвідувала Октябрський районний суд м. Полтави у зв`язком з розглядом цієї справи. При ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц про те, що повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Вказує, що у суді доведено, що неповнолітня на той час ОСОБА_3 виїхала до Туреччини на навчання, яке продовжує до цього часу. ОСОБА_1 . Також виїхала до Німеччини також на навчання, про що маються належні та допустимі докази у матеріалах справи. Усі свої речі, документи, предмети домашнього вжитку, меблі, одяг та інше вони залишили у спірній квартирі, іншого житла вони не мають, є громадянами України. У цей період часу у квартирі мешкав син ОСОБА_7 . Вказує, що навчання обох відповідачів за кордоном є поважною причиною не проживання у спірній квартирі. Також вказує на те, що відповідачі не могли повернутися до свого місця проживання у зв`язку з епідемією коронавірусу, внаслідок чого кордони де6ржави були закриті повністю із-за жорсткого карантину. У 2022 році відповідачі не могли повернутися додому у зв`язку зі збройною агресією Росії проти України. Вказані обставини є загальновідомими та доказуванню не потребують в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Більш цинічним виглядає факт виселення саме у період введення у країні воєнного стану, коли житло може бути єдиним прихистком людини. Вказує, що на час пред`явлення позову ОСОБА_3 була неповнолітня, а тому не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки дитина в силу віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити місце свого проживання. Посилається на відповідні висновки Верховного Суду. Вказує, що позбавлення дитини права користуватися житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який у матеріалах справи взагалі відсутній. Вказує, що до 19.07.2022 року справа по суті взагалі не слухалася і постійно відклалася за численними заявами позивача, до 19.07.2022 року у справу можливо було залучати співвідповідача. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 досягла повноліття, а отже дієздатності, проте, до участі у справі в якості судом вона залучена не була, її права грубо порушені, судом прийнято незаконне рішення про її права. Також посилається на те, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, оскільки достовірно відомо, що частка позивача ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на квартиру становить ѕ, а частка її сина ОСОБА_8 ј. Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 року, яке є чинним, визначено порядок користування спірною квартирою, та виділено у користування ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 житлову кімнату (2) площею 19,3 кв.м. Отже, визнані такими, що втратили право користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають у кімнаті (2), яка виділена у користування ОСОБА_4 , останній позов не подавав, у справі він є третьою особою без самостійних вимог на предмет спору. Цивільні права позивача ОСОБА_2 не є порушеними та не підлягають захисту.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.04.1993 року (а.с. 6).

Відповідно до вищевказаного свідоцтва про право власності на житло від 19.04.1993 року, виданого Полтавським відділом приватизації житла, вбачається, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_10 .

Після смерті матері позивача ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 за реєстром № 3-673 Першою полтавською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.08.2007 року визначено розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_2 належить 1/2 частина з урахуванням успадкованої 1/4 частини після померлої ОСОБА_10 , померлому ОСОБА_9 1/4 частина, ОСОБА_4 ј частина (а.с. 8).

26.11.2007 року за реєстром № 2-1421 Першою полтавською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 (а.с. 9).

Таким чином, частка ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру складає 3/4, а частка ОСОБА_4 - 1/4.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено в користування ОСОБА_4 (разом з ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ) житлову кімнату (2) площею 19,3 кв.м., ОСОБА_2 виділено житлову кімнату (1) площею 12,1 кв.м., житлову кімнату (3) площею 12,4 кв.м., житлову кімнату (4) площею 11,1 кв.м. (а.с. 11-12).

17.06.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 (а.с. 17).

Згідно довідки КП «ЖЕО №2» №126 від 25.01.2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_3 (онука), ОСОБА_1 (колишня дружина ОСОБА_4 ( а.с. 13).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2019 року, що підтверджується актом від 08.12.2020 року, складеного сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , підписи яких засвідчені начальником КП «ЖЕО №2» Ландарем О.М. (а.с. 14).

Відповідно до листа Державної Прикордонної служби України № 91/6-14422-7777 від 05.01.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнула державний кордон України 21.06.2019 року рейсом 431 Харків-Стамбул та у зворотному напрямку кордон України не перетинала (а.с. 15).

Відповідно до листа Державної Прикордонної служби України № 19423 від 15.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 останній раз перетнула державний кордон України 22.11.2019 року (а.с. 52).

Відомостей щодо повернення ОСОБА_1 у зворотному напрямку на територію України суду не надано.

Факт перебування, зокрема навчання та проживання ОСОБА_3 з 2019 року за межами території України не заперечувався учасниками справи та підтверджується матеріалами справи.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом даного спору є визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , частка якої складає - 3/4, та ОСОБА_4 , частка якого складає - 1/4.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірваний 14.03.2011 року, про що складено відповідний актовий запис №50, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 17). Судом першої інстанції неправильно вказана дата розірвання шлюбу - 17.06.2014 року, це дата видачі ОСОБА_1 свідоцтва про розірвання шлюбу (повторно), серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мають трьоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

По справі вбачається, що на час пред`явлення позову 27.01.2021 року ОСОБА_3 не була повнолітньою. З ухвали про відкриття провадження у справі від 02.02.2021 року вбачається, що відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_4 (а.с. 26).

На час ухвалення рішення суду від 19.07.2022 року ОСОБА_3 , відносно якої заявлена вимога про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття, тобто, вона набула повної цивільної дієздатності в силу ч. 1 ст. 34 ЦК України, проте, суд першої інстанції не звернув на це увагу, ця особа не була притягнута до участі у справі у порядку ст. 51 ЦПК України, що є порушенням її процесуальних прав. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції доводи відповідача про те, що неповнолітня ОСОБА_3 в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності та можливості самостійно визначати місце свого проживання, відхилив, пославшись на те, що на час розгляду даної справи ОСОБА_3 є повнолітньою особою, що підтверджується матеріалами справи.

Також по справі вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено у користування ОСОБА_4 (разом з ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ) житлову кімнату (2) площею 19,3 кв.м., а ОСОБА_2 виділено житлову кімнату (1) площею 12,1 кв.м., житлову кімнату (3) площею 12,4 кв.м., житлову кімнату (4) площею 11,1 кв.м. (а.с. 11-12).

Таким чином, як вбачається з вказаного рішення суду від 17.06.2010 року, ОСОБА_4 та його сім`ї: дружині ОСОБА_1 та дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у порядку визначення користування спірною квартирою було виділено житлову кімнату (2) площею 19,3 кв.м.

Відомості про те, що встановлений рішенням суду порядок користування квартирою був змінений, відсутні. Також відсутні дані проте, що це порядок сторонами не дотримується, а отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділена у користування житлова кімната (2) площею 19,3 кв.м.

Проте, позов пред`явлено ОСОБА_2 , якій виділено інші житлові кімнати у спірній квартирі, які не перебувають у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тобто права позивача ОСОБА_2 не порушені діями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та не підлягають захисту.

ОСОБА_4 , у користування якого разом із сім`єю була виділена житлова кімната (2) площею 19,3 кв.м., позов не пред`явив, він є третьою особою у даній справі.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив, що факт перебування, зокрема, навчання та проживання ОСОБА_3 з 2019 року за межами території України не заперечується учасниками справи та підтверджується матеріалами справи.

Як встановив суд першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, згідно листів Державної Прикордонної служби України №91/6-14422-7777 від 05.01.2021 року та №19423 від 15.03.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 відповідно перетнули державний кордон України 21.06.2019 року одним рейсом 431 Харків-Стамбул на виїзд (а.с. 15,52).

Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що постановою КМ України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено 12 березня 2020 року на всій території України карантин, дію якого продовжено до 30 квітня 2023 року, а також те, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжено 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 та введення воєнного стану в Україні є поважними причинами відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понад один рік у спірній квартирі, оскільки карантин для запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 встановлено майже через 9 місяців після виїзду на навчання неповнолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 , який продовжено і до цього часу.

Відносно відхилення судом першої інстанції доводів представника відповідача про перебування ОСОБА_1 у лютому 2022 році в Україні, зокрема у суді в м. Полтаві, що свідчить про переривання річного строку відсутності члена сім`ї без поважних причин, передбаченого ст. 405 ЦК України, з огляду на те, що жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 перебувала (проживала) в цей період часу в спірній квартирі АДРЕСА_1 суду не надано, то в цій частині колегія суддів приходить до висновку про те, що він не грунтується на фактичних обставинах справи та доказах.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно 16.02.2022 року ОСОБА_1 особисто у суді отримала повістку про виклик до суду на 11-00 год. 30.03.2022 року як відповідач у даній справі (а.с. 179), що вказує на перебування її у м. Полтаві у цей період.

Згідно матеріалів справи старші діти відповідача ОСОБА_1 син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 значаться зареєстровані та залишилися проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1 , а саме у виділеній у користування житловій кімнаті (2) площею 19,3 кв.м.

01.04.2021 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_6 , в якому вона просила визнати її третьою особою із самостійними вимогами в цій справі та розглянути це клопотання. Вказувала, що у спірній квартирі проживає з народження з 12.10.2001 року. На протязі 17 років, починаючи з 2004 року, мати ОСОБА_1 сплачує за квартиру з рахунку «ПриватБанк», вона здійснила її ремонт, в який вклала 35 тис. доларів США, повністю замінила електропроводку, паркет, стелю, вікна та двері тощо, побудувала кімнату з лоджії, яка не вказана у технічному паспорті, бо в нього не вносилися зміни. Власники ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на протязі 11 років не сплачують за квартиру, вважають, що борги повинна сплачувати мати ОСОБА_1 . Також зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 працюють і навчаються в м. Полтаві, роблять ремонт помешкання, оплачують борги баби та батька. Їх неповнолітня сестра ОСОБА_13 навчається за межами м. Полтави і вважає, що із-за цього вона не може втратити право користування квартирою. Батько не проживає у квартирі на протязі 11 років, мешкає з іншою жінкою в Росії, ОСОБА_2 має ключі від квартири і користується помешканням на свій розсуд, коли діти на навчанні чи роботі (а.с. 56).

По справі вбачається, що клопотання ОСОБА_6 судом першої інстанції не було розглянуто.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач ОСОБА_2 у своїй власноручно написаній заяві від 27.04.2021 року про відкладення справи розглядом вказала адресу реєстрації: АДРЕСА_2 , а також адресу фактичного проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 64), що вказує на те, що позивач має інше житло, у спірній квартирі постійно не проживає. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають інше житло.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на фактичних обставинах справи та зібраних у справі доказах, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.10.2022 року за клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Тимохіної Л.С. відстрочена ОСОБА_1 оплата судового збору у розмірі 1362,60 грн. за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення у справі (а.с. 220), тому у разі відмови у позові судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 2,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 2,3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тимохіної Людмили Сергіївни - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1362,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов