№ 201/8855/22
провадження 2/201/232/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 листопада 2022 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що вона з відповідачем перебували в шлюбі з 08 жовтня 2004 року і від цього шлюбу спільних дітей не мають; за час перебування в шлюбі 10 серпня 2019 року ними (подружжям) на спільні кошти був придбаний автомобіль «Рено Кангу», який був зареєстрований на відповідача.

Стосунки в них з відповідачем не склалися, згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року шлюб між ними розірвано. Але стосовно поділу майна спірного автомобіля - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача.

Наразі для неї виникла необхідність в поділі спільного автомобіля з визначенням порядок користування цим спірним рухомим майном, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, крім того, відповідач може самостійно без її згоди продати їх транспортний засіб, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом, оскільки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю, повернути і поділити між ними його неможливо, а отже відповідач зобов`язаний їй компенсувати вартість Ѕ частки цього майна, виходячи з ринкової ціни та наданих нею документів, проти чого заперечує відповідач.

Вважає вказане правомірним, оскільки вказаний транспортний засіб спільний, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього або сплати компенсації, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила фактично визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказане майно (автомобіль), визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаного автомобіля, стягнути грошову компенсацію вартості вказаної частки транспортного засобу та припинити право спільної сумісної власності подружжя на це рухоме майно, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник частково не погодилися з позовом та викладеними в ньому обставинами, оскільки вони дійсно в шлюбі придбали автомобіль, він готовий виплатити бувшій дружині компенсацію передбаченої законом частки позивачки, але сума позивачкою завищена, позовні вимоги не уточнювалися і не змінювалися, а отже позовні вимоги фактично безпідставні і не доведені, а тому заперечував проти задоволення цього позову, не заперечував (відповідач) проти розгляду справи за його відсутністю, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах, шлюб був зареєстрований 08 жовтня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, про що складено відповідний актовий запис № 01. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають.

З 2020 року шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Позивачем до суду було подано позовну заяву про розірвання шлюбу та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року шлюб сторін розірвано, рішення набрало законної сили.

Позивач та відповідач зареєстровані за адресою у АДРЕСА_1 . В Жовтневому районному суді розглядається питання у справі про визнання особи (відповідача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із реєстраційного обліку відповідача.

За час шлюбу сторонами в серпні 2019 року було придбано спільне майно у вигляді автомобіля RENAULT KANGOО, 2011 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 та ч. 1 ст. 68 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Станом на сьогодні вартість даного транспортного засобу становить 220 000 грн.. Після припинення шлюбних відносин авто залишилось у користуванні відповідача, позивач до нього не має жодного доступу, та не має можливості ним користуватись. Крім того, всі документи щодо даного автомобіля, який було зареєстровано на ім`я відповідача, також знаходиться у нього.

Наразі для позивачки виникла необхідність в поділі спільного автомобіля з визначенням порядок користування цим спірним рухомим майном, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, крім того, відповідач може самостійно без її згоди продати їх транспортний засіб, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом, оскільки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивач вважає вказаний транспортний засіб спільний, порушені її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього або сплати компенсації, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах, шлюб був зареєстрований 08 жовтня 2004 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, про що складено відповідний актовий запис № 01. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають.

З 2020 року шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Позивачем до суду було подано позовну заяву про розірвання шлюбу та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року шлюб сторін розірвано, рішення набрало законної сили.

За час шлюбу сторонами 10 серпня 2019 року було придбано спільне майно у вигляді автомобіля RENAULT KANGOО, 2011 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 та ч. 1 ст. 68 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Після припинення шлюбних відносин авто залишилось у користуванні відповідача, позивач до нього не має жодного доступу, та не має можливості ним користуватись. Крім того, всі документи щодо даного автомобіля, який було зареєстровано на ім`я відповідача, також знаходиться у нього.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний автомобіль придбаний у період шлюбу сторін і за їх спільні кошти, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названий автомобіль був оформлений і знаходився в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Позивач вважає, що цей автомобіль слід вважати таким, що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1/2 частині, з чим погоджується і суд.

За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. І ст. 70 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої - третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Позивач надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, посилання позивача на порушення його вимог належними доказами доведено.

Заявляючи свої вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації та визначає її у розмірі 110 000 грн. у розмірі Ѕ вартості автомобіля.

При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично користується цією річчю, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший із подружжя позбавляється, як можливості користуватися спільною річчю, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, ВС зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висвітлені в постановах ВС від 29 квітня 2020 року (справа № 210/4854/15-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 760789/19.

Згідно з висновком Великої Палати ВС, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 «….суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Позовні ж вимоги сторона позивача не змінювала, не уточнювала і не доповнювала.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на вказане рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, припинити право власності позивачки на це рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини вартості транспортного засобу RENAULT KANGОО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 110 000 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в вигляді судового збору.

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна, стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Припинити право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на рухоме майно: транспортний засіб RENAULT KANGOО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частини вартості транспортного засобу RENAULT KANGОО, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, в розмірі 110 000 грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 200 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя