Справа № 569/8105/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним звернулась ОСОБА_1 .

У своєму позові позивач просить суд визнати недійсним договір позики (розписки) від 03 квітня 2007 року та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В судове засідання 12 грудня 2023 року позивач та її представник адвокат Таборовець А.П. не з`явились. 08 грудня 2023 року до Рівненського міського суду надійшла заява ОСОБА_1 у якої вона просить суд провести розгляд справи, призначеної на 12 грудня 2023 року без її участі та без участі її представника ОСОБА_3 . Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Штогрін В.С. заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що сторони по справі з 21 лютого 1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що 02 серпня 2000 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області складено відповідний актовий запис №685 і видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

В судовому засіданні позивач представник позивача адвокат Гвяздовський А.Є. зазначали, що відповідач по справі ОСОБА_2 , в порушення вимог Сімейного кодексу України уклав договір позики у формі розписки із ОСОБА_4 та отримав у борг 100 000 (сто тисяч) доларів США. Однак, позивач ОСОБА_1 згоди на укладання такого правочину не надавала і про його існування дізналась лише під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя.

В судовому засіданні встановлено наступні обставини.

03 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 100 000 (сто тисяч) доларів США.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року по цивільній справі №569/19885/19 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю - скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково. Поділити спільне сумісне майно подружжя таким чином: Виділити ОСОБА_1 : частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; частину гаража № НОМЕР_2 загальною площею 18,7 кв.м., що розташований за адресою м.Рівне, авто гаражний кооператив «Атек», АДРЕСА_3 ; частину нежитлового приміщення: будівля виробничого корпусу в АДРЕСА_4 ; частину автомобіля марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_3 ; частину автомобіля марки Mitsubishi Pajero WG 2008 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_4 . Виділено ОСОБА_2 : частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; частину гаража № НОМЕР_2 загальною площею 18,7 кв.м., що розташований за адресою м.Рівне, авто гаражний кооператив «Атек», АДРЕСА_3 ; частину нежитлового приміщення: будівля виробничого корпусу в АДРЕСА_4 ; частину автомобіля марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_3 ; частину автомобіля марки Mitsubishi Pajero WG 2008 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_4 . В решті позову кушнір ОСОБА_5 відмовлено. Залишено без задоволення зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю.

Вказаною постановою, зокрема встановлено наступне: «Разом з тим не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про передачу зобов`язань за борговою розпискою від 03 квітня 2007 року в рахунок поділу спірного майна подружжя виключно ОСОБА_2 виходячи з такого.

На а.с.37 т.1 міститься копія розписки ОСОБА_2 від 03 квітня 2007 року, за умовами якої він одержав у позику у ОСОБА_4 до 03 квітня 2017 року 100 000 доларів США з метою фінансування будівництва квартир АДРЕСА_5 і АДРЕСА_1 з проведенням ремонтних і облаштувальних робіт (меблювання). За користування позиченими коштами позичальник зобов`язувався сплачувати 10 відсотків річних від суми боргу.

Суд попередньої інстанції, погодившись із доводами відповідача визнав позику від 03 квітня 2007 року також, що вчинена в інтересах сім`ї, адже позичені кошти спрямовувалися на купівлю двох квартир - АДРЕСА_5 і АДРЕСА_1 , які на праві спільної сумісної власності належать сторонам у справі.

Між тим, сукупність таких фактів, як те, що договір позики на суму 100 000 доларів США не є дрібним побутовим правочином, однак усупереч вимогам закону його нотаріально посвідчено не було, те, що позичальником є близький родич відповідача з його рідний брат ОСОБА_4 , позов пред`явлено ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики 13 січня 2020 року якраз у часовому контексті вирішення спірних прав та обов`язків, тобто після пред`явлення даного позову у жовтні 2019 року і перед пред`явленням зустрічного позову 28 січня 2020 року, відсутність у розписці згоди ОСОБА_1 на одержання позики в інтересах сім`ї та невизнання нею обставин укладення договору позики вказують про те, що розписка про одержання 100 000 доларів США, яка датована 03 квітня 2007 року, не може бути належним і достовірним доказом у розумінні вимог ст.ст.77,79 ЦПК України. Тобто цей засіб доказування є неприйнятним через його неоднозначність, сумнівність і спрямованість на уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності у спірних відносинах.

Згідно із наведеними нормами цивільного процесуального закону належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, доводи ОСОБА_2 про наявність солідарних боргових зобов`язань сторін, що виникли в інтересах сім`ї, у розмірі 200 000 доларів США (100 000 доларів США заборгованості за позикою + 100 000 доларів США відсотків річних) є необґрунтованими і до уваги колегією не беруться. Тому, в цій частині вимог зустрічного позову слід відмовити.».

З дослідженої в судовому засіданні постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року по цивільній справі №569/19885/19 вбачається, що касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення; постанову Рівненського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, постановою Рівненського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року по справі №569/19885/19, яка залишена без змін відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року по цивільній справі №569/19885/19, вже було встановлено ті обставини, що згідно оспорюваної у даній цивільній справі ОСОБА_1 розписки від 03 квітня 2007 року відсутні солідарні боргові зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Поряд з цим, для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів.

Разом з тим, той з подружжя, що укладає договір позики (позичає кошти) не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Вищезазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012.

Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №133/3928/14-ц від 27 листопада 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те,що в судовому засіданні позивач та її представники не довели заявлених позовних вимог, натомість вказані обставини були повністю спростовані наявними в матеріалах справи письмовими доказами, представник відповідача не заперечила, що її довіритель отримував від свого брата грошові кошти; крім того в судовому засіданні було встановлено, що можливості провести почеркознавчу експертизу для встановлення зокрема і дати написання оспорюваної розписки не можливо у зв`язку з технічних причин (відсутність кулькової ручки якою було написано розписку); вищезазначеними постановами Рівненського апеляційного суду та Верховного Суду по цивільній справі №569/19885/19 було встановлено та підтверджено факт наявності даної розписки, факту підробки вказаної розписки встановлено не було, а тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено, тому не підлягає до задоволення і вимога про стягнення судових витрат по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_6

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований АДРЕСА_7

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов