Справа № 303/4032/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторії Ласлівни про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторії Ласлівни про визнання недійсним з моменту складання заповіту ОСОБА_4 , нотаріально посвідченого 25.02.2003 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Герцускі В.Л. та зареєстрованого за реєстровим номером №Т-959 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . На випадок своєї смерті, останній склав заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_3 . Просить визнати вказаний заповіт недійсним, оскільки такий не містить необхідної інформації для ідентифікації спадкоємця та однозначного тлумачення тексту заповіту і зміст такого не відповідає волі спадкодавця.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року у задоволенні заявлено позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 , оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким заявлений позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що оспорюваний заповіт не містить ані місця проживання спадкоємця, ані жодних інших реквізитів, які дають можливість ідентифікувати спадкоємця по заповіту та, як наслідок, істинне волевиявлення заповідача ОСОБА_4 . Також вказано, що в оспрюваному заповіті нотаріусом було роз`яснені заповідачу ст.ст. 534,535 ЦК України, а не ЦК Української РСР чим порушено процедуру посвідчення заповіту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду 17 березня 2022 року провадження у даній справі зупинено до вступу в справу правонаступників померлої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду 19 травня 2023 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду 13 липня 2023 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Лещинець Л.В. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Маргіта В.В. заперечив подану апеляцію, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Приватний нотаріус Герцускі-Торжаш В.Л. в судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлена. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справам та ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: змагальність сторін; диспозитивність.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12, ч.2 ст. 13, ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Матеріалами справи установлено, що 10 лютого 1962 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с. 10).

Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 січня 1965 року ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками записано: « ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ».

13 вересня 1986 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 , після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище: « ОСОБА_7 » (а.с. 46).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 19 вересня 2020 року (а.с. 11).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 склав 25 лютого 2003 року заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №І 0959, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 534 ЦК УРСР (яка діяла на момент складання оспорюваного заповіту від 25.02.2003року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно із ст. 541 ЦК УРСР (яка діяла на момент складання оспорюваного заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно із ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З роз`яснень, викладених у ч.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 вбачається, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України, якою врегульовано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Матеріалами справи встановлено, що спірний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис « ОСОБА_4 ». У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчено мною, ОСОБА_8 , державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори. Заповіт підписаний ОСОБА_4 в його присутності, з установленням його особи та перевіркою дієздатності.

Відповідно до п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного Заповіту, надалі - Інструкція), нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій

формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). У заповіті зазначаються:дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту.

Суд правильно встановив, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено відповідно до вимог ст. 541 ЦК УРСР та вищевказаної Інструкції, якими було врегулювані правила посвідчення заповітів.

Нотаріус Герцускі- Торжаш В.Л., яка посвідчувала вказаний заповіт, у письмових поясненнях суду першої інстанції зазначила, що при складанні проекту заповіту за допомогою технічного засобу та усному спілкуванні із заповідачем ОСОБА_4 , нею не було виявлено ніяких розпоряджень, що суперечать чинному законодавству і не було ніяких сумнівів щодо дієздатності заповідача, який чітко і ясно висловив своє волевиявлення. Також вказала, що на момент посвідчення заповіту, діяли накази Міністерства юстиції України від №7/5від 07 лютого 1994 року та №19/5 від 07 липня 1994 року, якими було затверджено форми книг для реєстраціі заповітів, посвідчу- вальних написів на заповітах і дорученнях та зразки цих документів, де вказано, що в заповіті вказується лише прізвище, ім`я та по батькові призначеного спадкоємця.

Крім того, зі змісту заповіту вбачається, що заповідачу було роз`яснено зміст ст. 534, 535 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги, що в оспорюваному заповіті нотаріусом було роз`яснено заповідачу ст.ст. 534,535 ЦК України, а не ЦК Української РСР, чим порушено процедуру посвідчення заповіту, є безпідставними, оскільки не спростовують суті роз`яснення змісту даних статей.

Твердження позивача про відсутність у спадкодавця ОСОБА_4 волевиявлення на складання заповіту на ім`я своєї доньки - ОСОБА_3 ґрунтуються на припущеннях і жодними належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджено, та спростовуються матеріалами справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Суд першої інстанції правильно встановив, що фактичний аналіз змісту оспорюваного заповіту свідчить про те, що при посвідченні даного заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою, заповіт особисто підписаний ОСОБА_4 в присутності нотаріуса, що свідчить про його обізнаність із змістом заповіту.

Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України (презумпція психічного здоров`я).

Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц.

Позивачем, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подано жодних доказів та не встановлено судом жодних обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення на складання спірного заповіту не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним та правомірно відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2023 року .

Головуючий :

Судді: