Справа № 465/4037/22 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2416/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/2581/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 рокута за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 16.03.2022 року був прийнятий на роботу охоронником до ФОП ОСОБА_2 , а наказом №09 від 30.06.2022 року був звільнений з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, у зв`язку невиходом на роботу (прогулом) 16.06.2022 року. Вважає, що наказ про його звільнення за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України є незаконним та таким, що порушує його конституційні права, оскільки винесений без вахування об`єктивних обставин, що склалися. Стверджує, що причини невиходу на роботу були поважними, чого не враховано відповідачем, оскільки у нього виникли особисті обставини, за яких він би не зміг приїхати вчасно ввечері на роботу, про що повідомив безпосереднього керівника п. Ярину. Стверджує, що був відсутній 16.06.2022 року на робочому місці з дозволу безпосереднього керівника, а з узгодженим графіком заміни, замість нього о 20.00 год. 16.06.2022 року вийшов на роботу інший працівник, тому тяжкі наслідки його неявки на роботу відсутуні.

З наведених підстав просить:

визнати незаконним та скасувати наказ №09 від 30 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 та поновити його на роботі у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , з дати звільнення на посаді охоронника;

стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі;

стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь 50 000,00 грн. компенсації моральної шкоди.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 рокузаяву відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 5000.00 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 , а також додаткове рішення суду оскаржила Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 покликається на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказує, що табель обліку робочого часу за червень 2022 року, який надано відповідачем, містить інформацію про те, що позивач 15.06.2022 року відпрацював 9 годин у денну зміну та 16.06.2022 року 9 годин у нічну зміну. Відповідний робочий день місяця у табелі починається з нічної зміни, відповідно у даному графіку день прогулу це нічна зміна за 17.06.2022 року, тобто взагалі відсутня інформація про те, що позивач мав працювати в таку нічну зміну Вважає, що факт прогулу не зафіксовано у табелі робочого часу, а працівники табельовані не згідно графіку. Зазначає, що позивач мав підстави вважати, що усі працівники, в тому числі ОСОБА_5 , в котрої він відпрошувався з роботи, відносяться до одного трудового колективу аквапарку, як і те, що усі поточні питання з технічним персоналом вирішує саме вона. Вважає, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позивач перебуває в неприязних стосунках зі свідком ОСОБА_6 , а відтак його пояснення не могли бути взяті до уваги. Стверджує, що роботодавець, скориставшись ситуацією, коли у позивача виникла необхідність відпроситись, навмисно дозволив провести заміну, а потім оформив наказ про звільнення. Вказує, що позивач ще о 15 год. 16.06.2022 року попередив, що не зможе вчасно прийти на роботу, тобто, про можливе його запізнення, та прийшов о 21 год., проте його робоче місце було зайняте іншим охоронником, що на думку позивача, було поважною причиною, що виключає його вину. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення, апелянт зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору, є суб`єктом права на безоплатну вторинну правничу допомогу як інвалід, постраждалий учасник Революції Гідності, тобто отримує правничу допомогу за рахунок держави, а відтак процесуальний закон не передбачає обов`язку відшкодовувати витрати на правничу допомогу особою, що має право на відшкодування судових витрат за рахунок держави. Вважає, що диспозиція ч. 7 ст. 17 ЦПК України чітко передбачає інший порядок компенсації судових витрат відповідача, ніж той, який був заявлений у заяві про ухвалення додаткового рішення. Вважає помилковим посилання суду в оскаржуваному додатковому рішенні на постанову ВСУ у справі №6-1544цс17 від 18.10.2017 року, оскільки обставини у даній справі суттєво відрізняються. Просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначає, що додаткове рішення суду в частині відмови у задоволенні в повному обсязі заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є незаконним та необгрунтованим, а тому є таким, що підлягає скасуванню в цій частині. Вказує, що адвокатським об`єднанням «Сенатор» було надано правничу допомогу відповідачу, вартість послуг яких становить 25 000 грн., що підтверджується актом про надання правової допомоги (приймання наданих послуг) №1 від 19.06.2023 року. Вважає помилковим висновок суду про те, що заявлена відповідачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною з обсягом наданих послуг та підлягає зменшенню до 5 000 грн. Стверджує, що представниками відповідача було забезпечено підготовку шести процесуальних документів, а також участь в семи судових засіданнях, а тому розмір витрат на правничу допомогу, визначений судом, явно не відповідає засадам обгрунтованості та співмірності витрат з врахуванням складності та значення справи. Зазначає, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. З наведених підстав просить додаткове рішення суду в частині відмови у задоволенні заяви відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 25 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційних скарг, поданих його представником ОСОБА_4 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 , пояснення представника ФОП ОСОБА_7 на підтримання доводів поданої апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 та заперечення щодо задоволення апеляційних скарг представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач більше трьох годин був відсутній на роботі, належними та допустимими доказами поважності причин своєї відсутності не довів, а відтак допустив прогул, а тому дійшов висновку про правомірність звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України. І оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яка, на думку позивача, завдана незаконним звільненням, також не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Під час обрання виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок.

Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнений до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення прогулу (відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, суду необхідно з`ясувати причини такої відсутності, чи ці причини є поважними, тобто такі причини, які виключають вину працівника.

При цьому власник або уповноважений ним орган повинен довести належними та допустимими доказами відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Визначальним при вирішенні питання про законність звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Чинне трудове законодавство не передбачає вичерпного переліку поважних причин відсутності працівника на роботі, а тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі слід визачати виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів.

Основним критерієм вважати причини відсутності працівника на роботі поважними є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_2 №03 від 14.03.2022 ОСОБА_1 з 16.03.2022 був прийнятий на роботу охоронником до ФОП ОСОБА_2 , умови роботи: робота основна, тривалість робочого тижня 30 год, погодинна оплата праці 43,50 грн./год.

Відповідно до Розділу 1 п.1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку ФОП ОСОБА_2 , право на працю реалізовується шляхом укладення між працівником і ФОП ОСОБА_2 роботодавцем, трудового договору.

В основні обов`язки працівника входить: своєчасно за 15 хв. до початку зміни прибути на робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 та приготуватися до виконання трудових обов`язків; почати роботу відповідно до діючого режиму робочого дня; у випадку появи будь-яких обставин, що перешкоджають працівнику виконувати його безпосередні обов`язки, негайно повідомити про такі обставини роботодавця в телефонному режимі, а згодом при першій можливості у письмовому вигляді (Розділ 3 п.3.1 Правил).

З правилами внутрішнього трудового розпорядку в ФОП ОСОБА_2 позивач ознайомлений, що стверджується його особистим підписом на заяві про прийняття на роботу від 14.03.2022 та особового листка з обліку кадрів.

16 червня 2022 року до 20 години 00 хвилин позивач не вийшов на роботу, що стверджується табелем обліку робочого часу за червень 2022 року, та був замінений іншим охоронником ОСОБА_8 .

Наказом ФОП ОСОБА_2 №09 від 30.06.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника в ФОП ОСОБА_2 за невихід на роботу (прогул 16 червня 2022 року), на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, виплачено компенсацію за 23 дні невикористаної оплачуваної відпустки.

Позивач відмовився ознайомитися з наказом про звільнення від 30.06.2022, про що складено акт від 30.06.2022, у присутності охоронника в ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_9 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що прогул позивача 16.06.2022 підтверджується наданими відповідачем та дослідженими судом під час розгляду справи такими доказами: табелем обліку робочого часу за червень 2022 року; пояснюючою запискою ОСОБА_8 від 17.06.2022, пояснюючою запискою ОСОБА_1 від 17.06.2022 про те, що 16.06.2022 о 20 годині 00 хвилин він мав приступити до виконання своїх службових обов`язків, проте в силу різних обставин, зокрема військового стану та частими повітряними тривогами, фізичним станом не прибув на роботу, і про те, що не зможе вийти на роботу повідомив п. Ярину, котра організувала вихід замість нього іншого охоронника.

На переконання колегії суддів військовий стан та часті повітряні тривоги не свідчать про поважність причин невиходу позивача на роботу, відсутності на роботі більше трьох годин, оскільки воєнний стан введено на всій території України, а часті повітряні тривоги є попередженням про небезпеку не лише позивача, а всіх, без винятків, мешканців м.Львова, і не можуть бути перешкодою у своєчасному виході на роботу.

Вказуючи на поважність причин невиходу 16.06.2022 року на роботу, позивач покликався і на фізичний стан, погіршення стану здоров`я, однак, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, на підтвердження цієї обставини не надав суду належних та допустимих доказів.

Під розгляду справи ОСОБА_1 надав додаткові пояснення, які просив врахувати при вирішенні спор, пояснив, що прибув на робоче місце 16.06.2022 близько 21 години 00 хвилин, однак на його робочому місці вже був інший охоронник, який вийшов на заміну. Вказане перешкодило йому приступити до своїх безпосередніх обов`язків, а тому він покинув робоче місце. За цих обставин вважає, що прогулу не було, оскільки позивач запізнився лише на одну годину. Про своє запізнення попереджав п. Ярину безпосереднього керівника. ОСОБА_10 говорила йому, що поки немає ФОП ОСОБА_2 то вона виконує її обов`язки.

Невихід ОСОБА_1 на роботу 16.06.2022 року на чергування в нічну зміну з 20.00 год. підтверджується також пояснювальною запискою охоронника ОСОБА_8 про те, що він був викликаний на роботу 16.06.2022 о 20 годині 15 хв. у зв`язку з неякою на роботу охоронника ОСОБА_1 , в терміновому порядку він прибув на роботу, за період чергування ОСОБА_11 на роботу не виходив, а близько 21 год. приходив забрати особисті речі і залишив ключ в дверях шафки, повідомивши, що звільняється з роботи.

При ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інтсанції вірно враховано те, що позивач невихід на роботу 16 червня 2022 року не заперечує, не оспорює, зазначену обставину, визнає її, однак вважаючи своє звільнення незаконним, покликається на поважні причини невиходу на роботу в нічну зміну 16.06.2022 року.

На думку колегії суддів, пояснення ОСОБА_1 не свідчать про поважність причин відсутності його на робочому місці 16.06.2022 року, оскільки запізнившись, вийшовши на роботу близько 21 год., він не приступив до виконання трудових обов`язків, обов`язків охоронника, а покинув робоче місце, не з`ясував з працедавцем можливості продовження виконання ним трудових обов`язків в нічну зміну.

Доводи позивача про те, що 16.06.2022 року на його робочому місці вже був інший охоронник, який вийшов на заміну, і це перешкодило йому приступити до своїх безпосередніх обов`язків, а тому він покинув робоче місце, не підтверджують поважність причин відсутності його на роботі в нічну зміну 16.06.2022 року.

Твердження позивача про те, що прогулу не було, оскільки він запізнився лише на годину, спростовуються його письмовими поясненнями та поясненнями в суді про те, що вийшовши на роботу 16.06.2022 року близько 21 год., він покинув робоче місце, оскільки його обов`язки виконував інший охоронник.

Судом надано оцінку долученому до матеріалів справи графіку чергувань, який не підтверджуює поважність причин невиходу ОСОБА_1 на роботу в нічну зміну 16 червня 2022, оскільки графік чергувань містить дані про чергування охоронників в ФОП ОСОБА_2 за червень 2021 року, а відтак не стосується спірного періоду і є неналежним доказом.

Покликання позивача на те, що він повідомив про запізнення на роботу пані Ярину, яка і яка дозволила йому запізнитися на роботу, організувавши вихід на роботу іншого охоронника, спростовуються поясненнями ОСОБА_12 в суді про те, що вона є працівником ТзОВ «Комплекс водних видів спорту» - аквапарку «Пляж», директором якого є ОСОБА_13 , іщо не є безпосереднім керівником ОСОБА_1 і не є особою, за згодою та з відома якої позивач міг бути відсутній на роботі 16.06.2022.

Зазначені показання свідка ОСОБА_14 також узгоджується з матеріалами справи, зокрема з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до яких у випадку появи будь-яких обставин, що перешкоджають працівнику виконувати його безпосередні обов`язки він негайно повинен повідомити про такі обставини роботодавця ОСОБА_2 . Відомостей про те, що обов`язки ФОП ОСОБА_2 у спірний період виконувала ОСОБА_15 матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дав оцінку показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , які були допитані судом, і які підтвердили відсутність позивача на робочому місці 16.06.2022 року, показали, що позивач в цей день близько 21:00 год. прибув на робоче місце, забрав особисті речі, залишив місце праці, до виконання трудових обов`язків не приступав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановлених судом обставин справи, а саме, встановленої судом відсутності позивача на роботі протягом нічної зміни 16.06.2022 року без поважних на це причин.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивач 16.06.2022 був відсутній на роботі протягом всієї нічної зміни, відсутність позивача на робочому місці підтверджена належними доказами, а також поясненнями ОСОБА_1 про те, що він не приступив до виконання трудових обов`язків в нічну зміну, оскільки на його місці був інший охоронник, його відсутність на роботі 16.06.2022 відображена в табелях обліку робочого часу, і що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами, що причини відсутності його на роботі в цей день в нічну зміну є поважними.

Доказів на підтвердження тієї обставини, що у зв`язку з воєнним станом, в тому числі повітряними тривогами в період добирання на роботу, позивач не міг безперешкодно прибути вчасно на місце роботи, виконувати трудові обов`язки в нічну зміну після 21 години, позивач суду не надав і матеріали справи таких не містять.

Покликання апелянта, як на поважну причину відсутності його на роботі 16.06.2022 року в нічну зміну, на те, що він, прибувши на роботу 16.06.2022 року о 21 год., не міг приступити до виконання трудових обов`язків, оскільки на робочому місці був інший охоронник, а тому покинув робоче місце, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не існувало жодних перешкод у здійсненні ним трудових обов`язків, позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів недопуску його до роботи 16.06.2022 після 21 години.

Встановивши зазначені обставини справи суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_1 16.06.2022 року у нічну зміну було допущено прогул без поважних причин, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його на роботі в цей день з поважних причин, а причини, на які він вказував, зокрема, воєнний стан, повітряні тривоги, поганий фізичний стан, повідомлення про запізнення п. Ярини, яка не є його безпосереднім керівником, згідно з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, не можуть вважатися поважними та такими, що виключають вину працівника щодо неявки на робоче місце та відсутності на роботі більше трьох годин.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався при зверненні до суду з даним позовом, позивач звільнений з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з дотриманням норм трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі, то з врахуванням положень частини 2статті 235 КЗпП України підставною є відмова суду в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а у зв`язку з тим, що судом першої інстанції не встановлено порушення законних прав ОСОБА_1 , колегія суддів вважає підставною відмову в задоволенні його позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яка у відповідності до статті 237-1 підлягає стягненню у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 червня 2023 року не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Крім цього, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 оскаржили додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 10 серпня 2023 року.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.06.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено, однак судом не було вирішено питання про судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 29 вересня 2022 року укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Сенатор», клієнт доручає, а об`єднання через своїх учасників, перелічених у договорі, зобов`язується надавати йому, згідно з умовами даного договору, комплексну правову допомогу та здійснювати захист (представництво) тощо прав і законних інтересів клієнта та надавати йому необхідну юридичну допомогу, а клієнт зі свого боку зобов`язується прийняти вказані послуги та оплатити їх на умовах даного договору.

Відповідно до п.2.1 вищевказаного договору об`єднання через своїх учасників надає правову допомогу клієнту, а саме: а) підготовка від імені клієнта проекту відзиву у справі №465/4037/22 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, формування додатків до відзиву; б) представництво інтересів клієнта у Франківському районному суді м.Львова при розгляді справи №465/4037/22, в) підготовка до судових засідань; складення інших заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру від імені клієнта у справі №465/4037/22.

Як вбачається з п.4.1, 4.2 Договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 29 вересня 2022 року ціна договору становить загальну вартість послуг об`єднання, які будуть надані на користь клієнта впродовж строку дії договору та становить: за надання послуг, визначеному у п.а) п.2.1 даного договору - 7000,00 грн.; за надання послуг в обсязі, визначеному у п.б) п.2.1 даного договору - 1500,00 грн. за участь у кожному судовому засіданні у справі; за надання послуг в обсязі, визначеному у п.в) п.2.1 даного договору - 1500,00 грн. за кожну підготовлену заяву, скаргу, процесуальний та інший документ правового характеру у справі; у випадку, якщо за результатами виконання даного договору буде досягнуто його мету (прийнято судове рішення на користь клієнта), клієнт додатково сплачує об`єднанню гонорар у розмірі 10000,00 грн.

Пунктом 4.4 вказаного договору передбачено, що за результатами надання правової допомоги (юридичних послуг) сторонами складається акт приймання наданих послуг, що підписується представниками кожної зі сторін; в акті вказується обсяг наданої об`єднанням правової допомоги (юридичних послуг) і її вартість з урахуванням вимог п.4.2 даного договору.

На виконання умов договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 29 вересня 2022 року надано акт про надання правової допомоги (приймання наданих послуг) №1 від 19.06.2023 року, згідно якого Адвокатським об`єднанням «Сенатор» надано Фізичній особі-підприємцю наступні послуги - підготовка відзиву та формування додатків до відзиву вартістю 7000,00 грн.; підготовка від імені клієнта заперечень на відповідь на відзив вартістю 1500,00 грн.; підготовка від імені клієнта заперечень проти задоволення заяви представника позивача про виклик та допит свідків вартістю 1500,00 грн.; підготовка від імені клієнта заперечень проти задоволення уточненої заяви представника позивача про виклик та допит свідків вартістю 1500,00 грн.; підготовка від імені клієнта клопотання про долучення доказів вартістю 1500,00 грн.; представництво інтересів клієнта у Франківському районному суді м.Львова та участі у 7 судових засіданнях загальною вартістю 10500,00 грн.; підготовка від імені клієнта заяви про відшкодування витрат на правову допомогу вартістю 1500,00 грн.. Загальна вартість послуг складає 25000,00 грн.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Судом встановлено, що адвокатом Адвокатського об`єднання «Сенатор» - Матушек В.В. дійсно підготовлено відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, заперечення проти задоволення заяви представника позивача про виклик та допит свідків, адвокатом Адвокатського об`єднання «Сенатор» - Рісною Ю.Б. підготовлено заперечення проти задоволення уточненої заяви представника позивача про виклик та допит свідків, складено клопотання про долучення доказів та заяву про відшкодування витрат на правову допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Щодо розміру компенсації судових витрат на правничу допомогу суд першої інстанції врахував наступне.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Судом при вирішенні заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу враховано складність даної справи, обсяг робіт, проведених адвокатами Адвокатського об`єднання «Сенатор», критерії розумності їхнього розміру.

Проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих ФОП ОСОБА_2 адвокатами Матушек В.В. та Рісною Ю.Б. послуг, а також подані документи, беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача до 5000,00 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатами послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу витраченого адвокатами на надання правової допомоги, такий розмір витрат на правничу допомогу є розумним та не завищеним.

Суд вірно не взяв до уваги покликання представника позивача на те, що процесуальний закон не передбачає обов`язку відшкодовувати витрати на професійну правничу допомогу особою, що має право на відшкодування судових витрат за рахунок держави.

Матеріалами справи підтверджується, що при поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», що було враховано судом при ухваленні рішення від 16.06.2023 року, і судовий збір за подання позову рішенням суду віднесено за рахунок держави.

Стягуючи з позивача на користь відповідача 5000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач, як сторона у справі, звільняється лише від сплати судового збору, а що стосується інших судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, то чинним законодавством України не передбачено звільнення осіб з інвалідністю 2 групи - постраждалих учасників Революції Гідності від покладення на них обов`язку відшкодувати їх іншій стороні, у випадку ухвалення рішення на користь такої особи.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що він звільнений від сплати судових витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, відповідачка понесла судові витрати на правову допомогу, що підтверджено належними засобами доказування, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу, що становить суму в розмірі 5000,00 гривень, оскільки саме такий розмір судових витрат є доведеним, документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року та апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк