Справа № 454/2519/22 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т. В.
Провадження № 22-ц/811/2933/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: прокурора Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 вересня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою дізнавача СД Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 22 листопада 2010 року відносно нього порушено кримінальну справу №128-1450 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з тим, що він 12 листопада 2010 року близько 22.50 год., з метою крадіжки чужого майна проник на територію шахти № 6 «Лісова» ДП «Львіввугілля», що знаходиться в с. Сілець Сокальського району Львівської області, з метою особистого збагачення вчинив крадіжку металобрухту, а саме: обігріваючого пристрою типу батарея, металевої пружинки, трьох металевих секційних стійок, загальною вагою 160 кг., чим заподіяв шахті № 6 «Лісова» ДП «Львіввугілля» матеріальних збитків на загальну суму 240 грн., однак свого злочинного наміру до кінця не довів, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину працівниками міліції, які доставили його до Сокальського РВ ГУ МВС України, де під моральним тиском підписав явку з повинною. Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області Павуком А.М. від 27 грудня 2010 року припинено його кримінальне переслідування у зв`язку з тим, що зібрані докази не дають підстав для кримінального переслідування. В подальшому постановою прокурора Сокальського району скасовано постанову про припинення кримінального переслідування відносно нього, внаслідок чого слідчим винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно нього за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України. Стверджує, що затверджений заступником прокурора Сокальського району обвинувальний висновок від 31 жовтня 2011 року скеровано для розгляду в Сокальський районний суд Львівської області. Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2012 року його засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання з іспитовим строком в 1 рік. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2012 року скасовано, а справу повернуто прокурору на додаткове розслідування. Зазначає, що відомості по кримінальній справі №128-1450 за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України не внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відтак, у період з 24 грудня 2013 року до 17 травня 2019 року не проводилося досудове розслідування. 17 травня 2019 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 0000275. Постановою Сокальського відділу Червоноградської окружної прокуратури від 22 липня 2022 року закрито кримінальне провадження №0000275 від 17 травня 2019 року у зв`язку з відсутністю факту вчинення ним крадіжки із шахти № 6 «Лісова» ДП «Львіввугілля» 12 листопада 2010 року. Вказує, що фактично з 22 листопада 2010 року до 27 грудня 2010 року, та з 21 жовтня 2011 року до 22 липня 2022 року, а саме, 10 років 10 місяців 06 днів, тобто 130 місяців, перебував під слідством і судом. Вважає, що внаслідок незаконних дій органів прокуратури, суду і досудового розслідування щодо притягнення його до кримінальної відповідальності у скоєнні тяжкого злочину та застосованого до нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, йому завдано моральну шкоду, що полягала у погіршенні здоров`я, приниженні його честі, гідності та ділової репутації, психологічних стражданнях, порушенні його нормальних життєвих зв`язків, вимушеному звільненні з роботи та необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Крім того, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та необхідність правового захисту викликали у нього гострий стрес небезпеки та невпевненості, розгубленість, страх, потребу у захисті, напруженість та неспокій, відчуття безпомічності. Наголошує, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент відшкодування. Звертає увагу, що з 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6500 грн., відтак, розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншим 845 000 грн., однак, суд може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить. З наведених підстав просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 442200 грн. відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, в апеляційній скарзі покликається на те, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази завдання позивачу моральної шкоди, душевних та психічних страждань, які б спричинили погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Зазначає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами, а також не встановлено наявності причинного зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою. Вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи безпідставно не застосовано до даних правовідносин ч. 4 ст. 1176 ЦК України, оскільки позивач у процесі досудового розслідування шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини у справі, що сприяло оголошенню йому підозри, обрання запобіжного заходу та тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, а зазначені обставини виключають відшкодування шкоди. Звертає увагу, що законність дій органу дізнання, досудового слідства чи прокуратури позивач не оскаржував. На думку апелянта, вимога про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, має вирішуватись в порядку кримінального судочинства. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Слиш Г.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з часу пред`явлення обвинувачення до закриття кримінального провадження ОСОБА_1 безпідставно перебував 66 місяців під слідством та судом, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, розмір якої слід визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, з врахуванням вимог справедливості, розумності, а тому суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача 422000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що постановою дізнавача СД Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області від 22 листопада 2010 року порушено кримінальну справу № 128-1450 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області старшого лейтенанта міліції Павука А.М. від 27 грудня 2010 року про припинення кримінального переслідування щодо особи кримінальне переслідування, прийняте щодо ОСОБА_1 припинено. Кримінальну справу №128-1450 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України по факту замаху на крадіжку металевих частин конструкцій шахтного обладнання як брухт чорного металу стосовно ОСОБА_1 вважати такою, що порушена за фактом вчинення злочину.

Постановою прокурора Сокальського району від 21 жовтня 2011 року скасовано постанови про припинення кримінального переслідування стосовно ОСОБА_1 ..

Постановами слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 21 жовтня 2011 року порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

31 жовтня 2011 року заступником прокурора Сокальського району затверджено обвинувальний висновок по пред`явленому обвинуваченні у кримінальній справі № 128-1450 щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та 07 листопада 2011 року справу скеровано для розгляду по суті в Сокальський районний суд Львівської області.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 визнано винним за ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України та призначено покарання на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного судом покарання якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_1 періодично з`являтися в органи кримінально-виконавчої системи для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року вирок Сокальского районного суду Львівської області від 15 листопада 2012 року скасовано, а справу повернуто прокурору Сокальського району на додаткове розслідування через Сокальський районний суд Львівської області.

17 грудня 2013 року Сокальський районний суд Львівської області направив кримінальну справу щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України для проведення додаткового розслідування згідно з ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року.

17 травня 2019 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000275.

Постановою старшого слідчого Сокальського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції Прус О.Р. від 08 липня 2019 року про закриття кримінального провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000275 від 17 травня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 184 КПК України.

Постановою заступника керівника Червоноградської окружної прокуратури Львівської області Гарасимчука Я.М. від 23 грудня 2021 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження постанову старшого слідчого Сокальського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції Прус О.Р. від 08 липня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000275 скасовано.

Постановою начальника відділу Червоноградської окружної прокуратури Пастуха А.С. від 22 липня 2022 року про закриття кримінального провадження кримінальне провадження № 0000275 від 17 травня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 184 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, встановлені ст. 1173 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Враховуючи норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади); інші процесуальні дій, що обмежують права громадян, є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі 6700 гривень; у погодинному розмірі 40,46 гривні.

Оскільки ОСОБА_1 фактично незаконно перебував під слідством та судом з 22 листопада 2010 року до 27 грудня 2010 року, з 21 жовтня 2011 року до 23 грудня 2013 року, з 17 травня 2019 року до 08 липня 2019 року, з 23 грудня 2021 року до 22 липня 2023 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що загальний період перебування позивача під слідством та судом становить 66 місяців.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який зважаючи на час перебування позивача під слідством та судом, враховуючи переживання, стреси, яких безпідставно зазнавав позивач протягом тривалого розслідування, що тривало понад десять років, глибину його переживань та страждань, їх тривалість, з врахуванням засад розумності та справедливості, беручи до уваги розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 442200 грн. на відшкодування моральної шкоди, що відповідає положенням наведеного вище Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 у процесі досудового розслідування шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини у справі, що сприяло оголошенню йому підозри, обрання запобіжного заходу та тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.

При розгляді та дослідженні вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто, самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/31181/20.

Необхідно також оцінити обов`язок слідства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, вони можуть бути покладені в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів по справі.

Термін «самообман» має тлумачитись як дача показів чи іншої дії, що здійсненні свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо особа здійснила самообмову не за власною волею, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, як встановлено у постанові начальника Сокальського відділу Червоноградської окружної прокуратури про закриття кримінального провадження від 22 липня 2022 року, підставою для порушення кримінальної справи був рапорт начальника СДІМ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області, а не явка з повинною позивача, який в подальшому своєї провини не визнавав та вказував, що зізнавальні пояснення дав під психологічним тиском працівників міліції, будучи арештованим.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що позивач добровільно, умисно, за власною волею, з метою переконати слідство і суд здійснив завідомо неправдиву самообмову, відсутні передбачені частиною четвертою статті 1176 ЦК України підстави, що виключають відшкодування йому шкоди.

Покликання апелянта на те, що вимога про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватись в порядку кримінального судочинства, не береться колегією суддів до уваги, оскільки позивач не звертався з такою вимогою до суду, пред`явивши лише вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, працівники яких безпідставно обвинувачували його у вчиненні кримінального правопорушення..

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк