Справа №639/3930/22
Провадження №2/639/548/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря Кравченко А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.09.2014 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір позики, відповідно до умов якого отримала грошові кошти у розмірі 20 000 США на строк до 06.09.2018 року. Відповідно до п. 1 Договору позичальник свідчить, що отримав грошові кошти у сумі 20 000 доларів США готівкою від позикодавця, ще до підписання Договору. Таким чином позикодавець свої зобов`язання за Договором позики виконав.

10.04.2016 року між первісним кредитором ОСОБА_5 , від імені якого по довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 укладено договір про відступлення права вимоги (цесія) за договором позики від 06.09.2014 року на суму 20 000 доларів США.

В подальшому 01.12.2022 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 також укладено договір про відступлення права вимоги (цесія) за договором позики від 06.09.2014 року на суму 20 000 тисяч доларів США. Однак, як зазначає позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Правонаступником померлої є її син - ОСОБА_2 . Кредитором було направлено до нотаріальної контори претензію-повідомлення про порушення основного зобов`язання за договором позики, що відповідає частці відповідача у спадщині.

У зв`язку з викладеним та неповерненням суми позики, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.12.2022 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.04.2023 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Зобов`язано Першу Харківську міську державну нотаріальну контору надати суду: належним чином завірену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №10781, спадкова справа №127/2021, номер спадкової справи у реєстрі: 67361963.

Витребувані докази надані суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 ).

В подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.09.2023 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 12.12.2023 року учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче та судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, надав заяву, в якій зазначив, що обставини, які викладені у позові він підтверджує, вказав, що на даний час розрахуватися не має можливості, просив слухати справу у його відсутність, позов визнав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази, заяви учасників справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.09.2014 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 письмовий договір позики, відповідно до умов якого прийняла у власність суму готівкою в розмірі 20000, 00 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 06.09.2018 року в місті Харків. Як зазначено в п. 2 договору позичальник свідчить, що отримав гроші готівкою від позикодавця повністю, ще до підписання договору. Згідно з п.5 договору підтвердженням виконання позичальником своїх зобов`язань за договором - є розписка складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки. Також договором передбачені інші умови, в тому числі порядок направлення кореспонденції за договором. Суду надано як копію, так і оригінал договору (а.с.4-5, 75-76).

10.04.2016 року між первісним кредитором ОСОБА_5 , від імені якого по довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором позики від 06.09.2014 року, за яким первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги на суму 20 000 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 06.09.2018 року, укладеним між первісним кредитором і ОСОБА_4 (а.с. 6, 77).

01.12.2022 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги (цесія) за договором позики від 06.09.2014 року на суму 20 000 тисяч доларів США, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . (а.с.7, 78).

Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджено копією актового запису про смерть №10781 від 26.07.2017 року (а.с.20).

Після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа №127/2021 на підставі претензії-повідомлення про порушення основного зобов`язання, яку направлено ОСОБА_6 і отримано 17.03.2021 року Першою ХМДНК з копіями відповідних договорів. В подальшому до нотаріуса від ОСОБА_2 , сина померлої, який був зареєстрований з матір`ю на день її смерті за однією адресою: АДРЕСА_2 і прийняв спадщину, надійшла заява від 07.11.2022 року про оформлення його спадкових прав на вищевказану квартиру. Листом від 09.11.2022 року нотаріусом Зайцеву О.О. роз`яснено порядок одержання свідоцтва про право на спадщину. Зазначене підтверджується копіями матеріалів спадкової справи (а.с.46-70).

На замовлення позивача ОСОБА_1 02.12.2022 року від суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «БП Експерт» отримана довідка про вартість майна - квартири АДРЕСА_3 , ринкова вартість якої визначена в розмірі 804534, 00 грн. (а.с.21).

Відповідно до розписки від 10.10.2020 року, складеної ОСОБА_6 , останній отримав від ОСОБА_2 3000 грн. в якості погашення відсотків за договором позики від 06.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за (а.с.10).

Відповідно до розписки від 10.11.2020 року складеної ОСОБА_6 , останній отримав від ОСОБА_2 3000 грн. в якості погашення відсотків за договором позики від 06.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за (а.с.9).

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормою ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Водночас, суд зазначає, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положення ст. 1049 ЦК України передбачають повернення позичальником грошових коштів у такій самій сумі або речей, визначених родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №14-134цс18.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц (14-446цс18).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Верховний Суд у відповідній практиці неодноразово робив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.

Зважаючи на наведене, кредитор вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за договором позики, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18).

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України та на підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України та ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згідно з ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналізуючи встановлені обставини, досліджені докази - зміст договору позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала в борг грошову суму в розмірі 20 000 доларів США, зобов`язалася її повернути, однак у передбачений договором строк зобов`язання за договором не виконала і суму боргу не повернула, докази набуття позивачем ОСОБА_1 права вимоги за вказаним договором позики від 06.09.2014 року, а також факт звернення кредитора з вимогою до спадкоємців боржника через нотаріуса, прийняття відповідачем ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_4 і звернення ним до нотаріуса з відповідною заявою про отримання спадщини, співмірність вартості спадкового майна та суми боргу, визнання відповідачем боргових зобов`язань матері за договором позики як шляхом сплати частини відсотків, так і шляхом визнання позову у відповідній поданій до суду заяві, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 20 000 доларів США.

Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, а також, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, суд вважає за необхідне 50 відсотків судового збору у розмірі 3 700,00 грн. стягнути з відповідача на користь держави, а іншу частину судових витрат у розмірі 3 700,00 грн. - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що передбачено ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 142, 206, 166, 256, 264, 265 ЦПК України, ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049, 1216,1218, 1261, 1269, 1270, 1281,1282 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 700 (три тисячі сімсот) гривень 00 копійок.

Судовий збір у розмірі 3 700 (три тисячі сімсот) гривень 00 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 22.12.2023 року.

Суддя Н.В. Баркова