Провадження № 2/522/1369/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2023 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тиквенко Анатолій Вікторович, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

До суду 24.12.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тиквенко А.В., про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року, яким скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 року та постановлено нове. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 про визнання договору купівлі- продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16.12.2013 року Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , номер 16532069 від 16.10.2014 року, номер запису про право власності 7358788. В зустрічному позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним відмовлено. Позовну вимогу ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено не було, оскільки на час розгляду в апеляційній інстанції справи № 522/19273/14 спірне нерухоме майно знаходиться у власності особи, яка не є учасником зазначеної цивільної справи, про наявність якого позивачу стало відомо із постанови апеляційного суду. ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , інформація щодо інших спадкоємців за законом або за заповітом відсутня в спадковій справі. Таким чином, зважаючи що ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі розірваного спадкового договору укладеного між ОСОБА_7 та нею 04.05.2013 р., а подальше набуття 16.10.2014 року спірної квартири ОСОБА_6 за договором дарування також відбулось без відповідної правової підстави. Подальше відчуження спірної квартири відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №363 від 28.11.2017 р. також відбулось безпідставно. Позивач в своїх позовних вимогах просить витребувати від ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,1

кв.м., на його користь, скасувати державну реєстрацію речових прав на вказане нерухоме майно зареєстроване на ОСОБА_2 та стягнути з відповідача судові витрати .

Справа була розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2020 року.

Ухвалою суду від 30.12.2020 року провадження у справі було відкрито.

До суду 03.03.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, згідно якого просив відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що 28.11.2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Таким чином з 28.11.2017 року власником спірної квартири є ОСОБА_2 , який станом на даний момент користується та володіє квартирою. Починаючи з 28.11.2017 року будь-яких претензій стосовно спірного майна до ОСОБА_2 не пред`являлося. Вважає, що витребування майна, яким ОСОБА_2 володіє з 2017 року, становитиме втручання у мирне володіння цим майном, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щодо строку позовної давності, то відповідач набув права власності на спірну квартиру 28.11.2017 року, зазначений позов подано 21.12.2020 року, тобто вже сплинув трьох річний строк та у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б об`єктивну неможливість позивача дізнатись про набуття права власності на спірну квартиру вже на третю особу.

Ухвалою суду від 02.04.2021 року за клопотанням представника позивача були витребувані по справі докази, зокрема, з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради документи, які були підставою для припинення обтяження, внесеному до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.11.2017року реєстратором Одеської обласної філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації Іскровим Олегом Вікторовичем, індексний номер рішення 38314731, на підставі рішення суду по справі №522/19273/14-ц, виданого 27.09.2016 року Приморським районним судом м. Одеси.

Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради 30.04.2021 року було надано до суду копії документів із реєстраційної справи № 1 щодо об`єкта нерухомого майна квартири, а також завірені скан-копії документів зазначеної справи, які містяться в електронному вигляді в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 62-73).

У підготовчому засіданні 12.05.2021 року суд протокольно за клопотанням представника позивача залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 (дружину). Розгляд справи відкладений на 14.06.2021 року для належного сповіщення залученої особи.

У підготовчому засіданні 14.06.2021 року були присутні: представник позивача адв. ОСОБА_8 та представник відповідача та третьої особи адв. ОСОБА_9 ..

Із метою вирішення питання про витребування доказів, розгляд справи було відкладено на 19.07.2021 року.

Ухвалою суду від 16.06.2021 року витребувано із Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію рішення суду серія та номер № 522/19273/14-ц, виданий 27.09.2016 року, видавник Приморський районний суд м. Одеси, на підставі якого 23 листопада 2017 року реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем було припинено обтяження квартири .

01.07.2021 року з Юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали від 01.07.2021 року на адресу суду надійшла роздрукована та завірена скан-копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2016 року по справі № 522/19273/14-ц, на підставі якого державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. припинено обтяження на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яке міститься в електронному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Одночасно зазначено, що вищевказане рішення від КП «Центр державної реєстрації» на зберігання до архіву Управління не надходило.

У підготовче засідання призначене на 19.07.2021 року не з`явився, представник ОСОБА_9 на електронну адресу суду надав заяву про відкладення.

У підготовче засідання з`явився представник позивача ,позов підтримала, щодо заяви про відкладення зазначила, що можливо розглядати справу за відсутністю представника відповідача. Проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті не заперечувала.

Суд протокольною ухвалою згідно ст. 197 ЦПК України відмовив адвокату Завальнюку Д.Ю. у клопотанні про відкладення підготовчого засідання, враховуючи тривалий термін підготовчого засідання, та те, що представником відповідача реалізовані його права, передбачені ст. 197 ЦПК України.

Ухвалою суду від 19.07.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду справи на 12.10.2021 року.

12.10.2021 року у зв`язку з неявкою представника позивача судове засідання відкладено на 01.12.2021 року.

01.12.2021 року в судовому засіданні надали пояснення представник позивача, яка просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав, та по справі оголошено перерву на 02.02.2022 року.

02.02.2022 року в судове засідання з`явились представники сторін та представник позивача надала додаткові пояснення. Також надав свої пояснення представник відповідача, який просив відмовити у задоволенні позову з викладених у відзиві підстав, наполягаючи що відповідач є добросовісним набувачем квартири. Також просив застосувати строки позовної давності. Обов`язок перевірки обтяжень не покладається на відповідача і при задоволенні позову це буде для нього надмірний тягар. При цьому наполягав на задоволенні свого клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц. Представник позивача заперечувала проти зупинення провадження за цими обставинами, та вважає що в цій справі не має подібних правовідносин та різний суб`єктний склад.

Ухвалою суду від 02.02.2022 р. у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Розгляд справи відкладено на 22.03.2022 року.

Розгляд справи 22.03.2022 року був відкладений на 05.05.2022 року через неявку всіх учасників процесу.

Розгляд справи 05.05.2022 року був відкладений на 14.06.2022 року через неявку всіх учасників процесу.

У судовому засіданні 14.06.2022 року був присутній представник позивача ОСОБА_8 , яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Посилалась на те, постановою Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року, яким скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 р. та постановлено нове, яким визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір купівлі продажу вказаної квартири укладений 16.12.2013 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 квартиру, номер 16532069 від 16.10.2014 року, номер запису про право власності 7358788. В зустрічному позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним відмовлено. Про те, що спірне нерухоме майно знаходиться у власності ОСОБА_2 . Щодо строків позовної давності, позивачу стало відомо із постанови апеляційного суду, тому перебіг строку давності почався від дня коли особа довідалась про порушені свої права. ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_2 набув право власності безпідставно, без правової на те підстави, оскільки ОСОБА_6 не мала на це право. Щодо добросовісності набувача, у всіх реєстрах є безліч судових справ і могли б поцікавитись, що це спірна квартира по якій ведуться багато справ, які не є аналогічними, оскільки мають різні правовідносини. ОСОБА_4 не допускала до квартири, також квартира продана за заниженою ціною.

В судовому засідання 14.06.2022 року також був присутній представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_9 , який позовні вимоги не визнав та просив в них відмовити. Посилався на те, що відповідач набув право власності на спірну квартиру 28.11.2017 року, зазначений позов поданий 21.12.2020 року, тобто зі сплином трьох років. Справа перебуває в суді тривалий час, але скасування обтяження мало місце до набуття відповідачем права власності. Відповідач безперешкодно користувався спірної квартирою на протязі тривалого часу. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, однак, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують об`єктивну неможливість дізнатися про набуття права власності на спірну квартиру вже на третю особу.

Протокольною ухвалою суду згідно ст. 222 ЦПК України задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з архіву суду справу № 522/19273/14 та оголошено перерву до 05.07.2022 року.

В судове засідання 05.07.2022 року з`явився представник позивача, інші сторони не прибули, про причини не явки не повідомляли. 04.07.2022 року до суду надійшла заява адвоката Завальнюка Д.Ю. про припинення повноважень як представника третьої особи, у якій вказав, що 15.06.2022 року між ним та ОСОБА_3 розірвано договір про надання правової допомоги.

Протокольною ухвалою суду у зв`язку із повідомленням адвокатом Завальнюком Д.Ю. про припинення повноважень як адвоката Кравченко К.О., суд ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 08.09.2022 року для її сповіщення.

07.09.2022 року через канцелярію суду представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Завальнюком Д.Ю. подано заяву про зупинення провадження у справі до розгляду Одеським апеляційним судом та Верховним Судом справи № 522/19273/14-ц. В обґрунтування клопотання вказав, що як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на наявність постанови Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 р. у справі № 522/19273/14-ц, якою, в тому числі, визнано за позивачем право власності. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року у справі № 522/19273/14-ц відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 року Вказує, що на даний час постанова по справі № 522/19273/14-ц не є преюдиційною оскільки її дія зупинена. Крім того, ухвалою Верховного Суду від 09.08.2022 року також відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року у справі № 522/19273/14-ц та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 року. Отже, на даний час судами апеляційної та касаційної інстанцій переглядається законність рішення, на підставі якого позивач просить задовольнити його вимоги.

В судове засідання 08.09.2022 року з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Завальнюк Д.Ю. в судовому засіданні просив зупинити розгляд справи у зв`язку із розглядом справи №522/19273/14-ц в Одеському апеляційному суді та Верховному Суді.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні вважала за можливе зупинити провадження у справі, але слід перенести судове засідання задля того, що б ОСОБА_3 сама з`явилася та оголосила своє клопотання.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суд не повідомляли.

Ухвалою суду від 08.09.2022 року зупинено провадження у даній справі №5 22/23609/20 до вирішення Одеським апеляційним судом цивільної справи № 522/19273/14-ц.

10.07.2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Васильєва Л.О. через канцелярію суду надала заяву, в якій просила поновити провадження у справі № 522/23609/20, зазначила, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 у справі № 19273/14-ц на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року закрито.

Ухвалою суду від 17.07.2023 року поновлено провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 19.09.2023 року.

До суду 19.09.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвокат Завальнюк Д.Ю. надійшли заяви про зупинення провадження у справі та про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що ухвалою Верховного Суду від 09.08.2022 року по справі № 522/19273/14-ц відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року, а тому дана постанова не є преюдиційною, оскільки її дія зупинена та дане рішення може бути оскаржене. Отже, на даний час судом касаційної інстанції переглядається законність рішення, на підставі якого позивач просить задовольнити його вимоги.

У судове засідання призначене на 19.09.2023 року з`явилася представник ОСОБА_1 адвокат Васильєва Л.О., заперечувала проти заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі та вважає це є зловживанням процесуальними правами.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені.

Ухвалою суду 19.09.2023 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про зупинення провадження відмовлено.

Протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Завальнюк Д.Ю. про відкладення та розгляд справи відкладено на 31.10.2023 року.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Одесі та Одеській області, розгляд справи, призначений на 31.10.2023 року, відкладено на 07.12.2023 року.

У судове засідання призначене на 07.12.2023 року з`явилася представник ОСОБА_1 адвокат Васильєва Л.О., просила долучити до матеріалів справи копію рішення суду за скаргами ОСОБА_3 (справа № 522/19273/14ц). яке суд задовольнив і долучив до справи копію ухвали Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 року та ухвалу Верховного Суду від 25.09.2023 року.

Представник ОСОБА_1 адвокат Васильєва Л.О. просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Завальнюк Д.Ю. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 18.12.2023 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши пояснення сторін, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2018 р. та постановлено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 про визнання договору купівлі- продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. (а.с. 12-15) (справа №522/19273/14-ц), а саме:

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 16532069 від 16.10.2014 року, номер запису про право власності 7358788.

В іншій частині відмовити у задоволенні позову.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання заповіту нікчемним відмовити.

Суд зазначив, що визнання ОСОБА_5 добросовісним набувачем спірної квартири не позбавляє ОСОБА_1 права витребування в ОСОБА_6 майна у порядку віндикації.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

При цьому судом було встановлено, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо об`єкта нерухомого майна 28 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В. на підставі договору купівлі-продажу №363, від 28.11.2017 року, було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ). Таким чином, на час розгляду справи №522/19273/14 у суді апеляційної інстанції спірне нерухоме майно знаходиться у власності особи, яка не є учасником зазначеної цивільної справи, та позовні вимоги до якої не заявлялись. Відтак апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування від ОСОБА_6 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , оскільки останні не є володільцями спірного майна. (а.с.36).

Договором купівлі-продажу квартири від 28.11.2017 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 здійснено продаж квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34,1 кв.м. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В. (а.с. 36-37)яка складається з однієї житлової кімнати (номер запису про право власності 23634226, дата та час державної реєстрації 28.11.2017 16:51:50). (а.с. 35).

Викладене підтверджується наданими до суду копіями матеріалів реєстраційних справ №1 та скан-копій документів з реєстраційної справи №1 (а.с. 63-125).

Заявою ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В. на купівлю на умовах та за ціну на його розсуд квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 100).

Відповідно до свідоцтва про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладено шлюб 21.09.2002 року, серія НОМЕР_5 від 07.09.2017 року.(а.с. 104).

Ухвалою Верховного Суду від 25.09.2023р. касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року закрито.

У своїй постановві ВС зазначив, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року не переглядалося в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , а постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

При цьому з урахуванням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовує порушення своїх прав оскарженими судовими рішеннями, заявниця не позбавлена можливості захищати свої права як співвласника квартири та доводити добросовісність її набуття саме в межах справи №522/23609/20 за належною позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, в межах якої ОСОБА_3 залучена до участі в справі як третя особа.

Щодо строків позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

В разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Представник відповідача зазначає, що відповідач набув право власності на спірну квартиру 28 листопада 2017 року, а позов наданий до суду 21.12.2020 року, тобто зі спливом 3-х років.

Представник позивача ОСОБА_8 пояснила, що про те, що власником спірної квартири являється ОСОБА_2 позивачу стало відомо тільки з постанови апеляційного суду від 05.11.2020 року. Цивільна справа №522/19273/14 тривалий час розглядалася в Приморському районному суді м. Одеси та в Одеському апеляційному суді.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з викладеного та доведеності що позивач дізнався про своє порушене право05.11.2020 року, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності.

Крім того судом першої інстанції, ухвалою судді Суворової О.В. 19.02.2015 року на спірну квартиру накладено арешт, який був знятий на підставі підробленої ухвали суду. Позивач вірив, що проживає в правовій Державі і квартира, щодо якої судом накладено обтяження, не може бути відчужена.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 23.11.2107 року (а.с. 72) вбачається, що 23 листопада 2017 року реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем було припинено обтяження квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, серія та номер №522/19273/14-ц, виданий 27.09.2016 року, видавник Приморський районний суд м. Одеси.

01.07.2021 року з Юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали від 01.07.2021 року на адресу суду надійшла роздрукована та завірена скан-копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2016 року по справі № 522/19273/14-ц, на підставі якого державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. припинено обтяження на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке міститься в електронному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Одночасно зазначено, що вищевказане рішення від КП «Центр державної реєстрації» на зберігання до архіву Управління не надходило.

Однак суд вбачає, що підстав для зняття обтяження № 8891227, накладеного за клопотанням ОСОБА_1 не було, оскільки згідно відомостей в ЄДРСР по зазначеній справі № 522/19273/14-ц така ухвала суду від 27.09.2016р. відсутня. Таким чином суд зауважує, що арешт був скасований на незаконних підставах, які суперечать національному законодавству.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Статтею 16 Цивільного кодексу, положення якої кореспондуються з нормами ст. 5 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, по захист якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Частина перша статті 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Згідно з вимогами статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Суд звертає увагу, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах та їх захист компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння відповідачами майном, суд також виходить з наступного.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем не визнаються права ОСОБА_1 , суд вважає, що позивачем доведені належним чином обґрунтування вимог щодо порушення ОСОБА_2 , його прав як власника квартири відповідно до норм ст..319 ЦК України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, тому таке втручання є пропорційним, та буде справедливим балансом повернення такої власності позивачу.

Виходячи з викладеного вимога про витребування майна піддягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на вказане нерухоме майно зареєстроване на ОСОБА_2 .

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.26 . Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

При цьому відповідно до ч.1 цієї статті за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Також суд зауважує, що задоволення позову про витребування майна є підставою для реєстрація набуття відповідних прав в Державному реєстрі

Таким чином задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону та не підлягають задоволенню.

Отже, за викладеного, суд вбачає, що витребування спірного майна у відповідача є законним та обґрунтованим, що доведено позовними вимогами зі сторони позивача, без порушенням принципів пропорційності та гарантій, передбачених ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Судом встановлено, що позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 093,65 грн., які відлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 11, 15, 16, 318-321, 388, 391, 392 1265, 1266, 1268, 1296 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 2, 4, 10-13, 19, 43, 44, 51, 78, 76-81, 82, 84, 89, 141, 210, 211, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тиквенко Анатолій Вікторович, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,1 кв.м на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) судові витрати у розмірі 4 093 (чотири тисячі дев`яносто три) гривні 65 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 18.12.2023 року.

Суддя Л.В. Домусчі