№ 207/2204/17
№ 2/207/4/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість по кредитному договору на загальну суму 7655,78 доларів США та судові витрати.

Заочним рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року вищезазначене заочне рішення скасовано.

Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2018 року зупинене провадження по справі №207/2204/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням Шевченківсього районного суду міста Києва по справі № 761/14289/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року провадження по справі №207/2204/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості поновлене.

Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року, у зв`язку зі зміною найменування юридичної особи, замінено позивача у справі з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 04 вересня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк», надалі - Позивач, та фізична особа - громадянин України ОСОБА_1 , надалі Відповідач 1, уклали кредитний договір № 490085636, надалі - Договір.

Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19 серпня 2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Відповідно до умов вищевказаного Договору, Позивач (за Договором - Кредитор) зобов`язується надати Відповідачеві (за Договором - Позичальникові) кредит у сумі 13580,49 доларів США.

Відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже, ЗАТ «Альфа-Банк» мав законні підстави для кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до умов Договору, Відповідач 1 зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві кредит у сумі 13580,49 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку Відповідача 1.

У порушення умов Договору, Відповідач 1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 29 червня 2017 року має прострочену заборгованість за кредитом 4930,90 доларів США, за відсотками 2724,88 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

В забезпечення виконання зобов`язань Позивальником, що випливають з Договору, відповідно до ст.553 ЦК України 04.09.2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» - позивач, та фізична особа громадянка України, якою є - ОСОБА_2 , надалі Відповідач 2, уклали договір поруки № 490085636-П, надалі Договір поруки.

Відповідно до Договору поруки Відповідач 2, як поручитель поручається за виконання Відповідачем 1 обов`язків, які виникли на підставі Договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до умов Договору поруки Боржник та Поручитель відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник.

Відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачами будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором.

На виконання умов Договору Відповідачам була направлена Вимога про досудове врегулювання спору, але на дату подання позовної заяви Вимога не виконана.

Таким чином, зважаючи на невиконання Відповідачами зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, Позивач вправі вимагати стягнення з Відповідачів заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за невиконання умов договору.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору на загальну суму 7655,78 доларів США, яка складається з: заборгованість за кредитом 4930,90 доларів США, заборгованість за відсотками 2724,88 доларів США та судові витрати.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, від відповідача ОСОБА_1 та його представника кілька разів надходили заяви з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні, та перебуванням представника ОСОБА_1 адвоката Дружиної Т.Г. за межами України у зв`язку з введенням воєнного стану. Разом з тим у зв`язку з тривалим розглядом справи, ненаданням належних доказів щодо перебування відповідача ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні та враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_1 суду вже було надано відзив на позовну заяву, в кому він фактично виклав свою позицію стосовно позовних вимог позивача, суд вважає, що є всі підстави для розгляду даної справи.

Так, 06 квітня 2018 року відповідачем ОСОБА_1 до суду надано відзив на позовну заяву, в якому він не визнав позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» у зв`язку з тим, що позивачем, в порушення приписів ст.ст. 77,78 ЦПК України не доведена допустимими та належними доказами наявність суми боргу відповідача за Кредитним договором, що є підставою для відмови в задоволенні позову, та не надано доказів того, що один із оригіналів договору був наданий позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою позову є Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 490085636 від 04.09.2008 року. Тобто, даний договір за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить в собі елементи кредитного договору і договору застави.

Відповідно до вимог закону, Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 490085636 від 04.09.2008 року має бути нотаріально посвідченим.

Правові наслідки недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору визначені статтею 220 ЦК України: у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, тобто таким, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину, кожна із сторін повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання з цього правочину.

З викладеного вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за Кредитним договором № 490085636 від 04.09.2008 року в розмірі 7655,78 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки: відповідно до умов договору сума кредиту складає 13580,49 доларів США; сума відсотків за користування кредитними коштами 10761, 81 доларів США; фактично сплачено: за тілом кредиту 8649,59 доларів США, за відсотками 11269, 37 доларів США, пеня 761, 67 доларів США.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем при застосуванні до спірних правовідносин реституції відсутня, переплата становить 7100, 14 доларів США.

Також, кредитодавець не повідомив його про кредитні умови, за що він несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону, кредитний договір не містить інформації про право та умови дострокового повернення кредиту.

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 - Відповідач 1, був укладений кредитний договір № 490085636 від 04.09.2008 року (ар.с.5), відповідно до п. 2. якого Банк надає Позичальнику Кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором Предмет застави, а Позичальник приймає Кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором Предмет застави на умовах, визначених цим пунктом, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 13580,49 доларів США, зі сплатою 18, 5% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості - 04.09.2015 року. За п. 2.4. кредит видається для придбання Транспортного засобу згідно з Договором купівлі - продажу, укладеним між Позичальником та ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» № 2662/2008 від 02.09.2008 року - Chevrolet Aveo TC58U, 2008 року випуску, колір світло-сірий, державний номер НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 , тип - легковий седан В (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , видане 03.09.2008 року ДН-СЬКЕ ВРЕР-1 ДАІ УМВС Дніпропетровська обл., який було передано в заставу банку. Відповідно до п.2.8 Договору платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до Договору та його невід`ємною частиною в порядку та на умовах визначених цим договором.

Пунктом 2.6 кредитного договору передбачено відкриття рахунку для зарахування коштів, спрямованих на погашення клієнтом заборгованості за кредитним договором мультивалютний рахунок № НОМЕР_4 у ЗАТ «Альфа-Банк.

Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав і зобов`язань Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк», що підтверджується п.1.2. Статуту Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ар.с.25).

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві кредит у сумі 13580,49 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 (ар.с.22). Даний факт також не заперечується самим відповідачем ОСОБА_1 .

Також, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальником, що випливають з Договору, 04.09.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 Відповідач 2, укладено договір поруки № 490085636-П (ар.с.9).

Відповідно до п.2.1. Договору поруки Відповідач 2, як поручитель поручається за виконання Відповідачем 1 обов`язків, які виникли на підставі Договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до п.3.1 умов Договору поруки Боржник та Поручитель відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник.

Згідно розрахунку (ар.с.20-21) станом на 29.06.2017 року Відповідачі мають прострочену заборгованість за кредитом 4930,90 доларів США, за відсотками 2724,88 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

На виконання умов Договору Відповідачам 24.07.2017року була направлена Вимога про досудове врегулювання спору, але на дату подання позовної заяви Вимога не виконана (ар.с.23-24).

Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконали.

Відповідно до протоколу позачергових зборів загальних акціонерів АТ «Альфа - Банк» № 2/2022 від 12 серпня 2022 року було прийнято рішення про перейменування банку на АТ «СЕНС БАНК», про що 30 листопада 2022 року в державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців громадських формувань, внесено відповідний запис № 177055612, відповідно до якого банк має назву АТ «СЕНС БАНК», на підтвердження чого надано Витяг з державного реєстру банків

Судом встановлено, що 01 грудня 2022 року Національний банк України вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 23494714) на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (ар.с. 193-202).

Згідно з ст. 11,16 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори.

Згідно ст. 1054 ЦК України, по кредитному договору банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користуванням.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв`язку з порушенням Боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, виникла заборгованість у розмірі 7655,78 доларів США, що складається з: заборгованості за кредитом - 4930,90 доларів США, за відсотками 2724,88 доларів США, згідно з розрахунком заборгованості ( а.с. 20-21) та випискою по особовим рахункам наданими банком( а.с. 22).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-53цсу14 від 17.09.2014 року, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від попередньої практики Верховного Суду України та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором має бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Боржник зобов`язаний був повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 04.09.2015 р. Отже, Договір поруки з вищевикладених підстав є припиненим з 04.03.2016 р.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором лише у 2017 році, то це є підставою для визнання поруки припиненою з підстав, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Також необхідно відмітити, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є також підставою для визнання договору поруки припиненим (постанови від 21 травня року 2012: № 6-69цс11, № 6-18св11, № 20цс11, № 88цс11).

Як було встановлено у судовому засіданні 24.11.2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору № 490085636 від 04.09.2008 року, відповідно до якого пункт 9.1. викладено в наступній редакції: «Проценти за користування Кредитом нараховуються на залишок заборгованості щомісячно за фактичний строк користування Кредитом, виходячи з 30 днів у місяці та 360 у році. Банк здійснює кінцевий розрахунок процентів, що підлягають оплаті, на день здійснення остаточного повернення Кредиту» (ар.с.6).

Таким чином позивач фактично змінив порядок нарахування процентів.

Тому, на підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо підстав стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Посилання відповідача на відсутність доказів щодо укладання кредитного договору, факту отримання коштів та наявності суми боргу спростовуються наданими доказами. Крім наданих позивачем належних, допустимих та достатніх доказів укладення договору, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем здійснювалися операції по погашенню тіла кредиту та відсотків за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано до суду Банківську виписку (первинний документ) за період з 04 вересня 2008 року по 29 червня 2017 року (позов подано до суду 14 серпня 2017 року), згідно якої відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та користувався ними (а.с. 22).

Враховуючи наведене, судом встановлено факт та порядок видачі ОСОБА_1 кредитних коштів. Так, сума кредиту - 13580,49 доларів США яка визначена умовами кредитного договору № 490085636 від 04.09.2008 року, була перерахована на рахунок ОСОБА_1 .

Окрім цього відповідно до п.8 кредитного договору № 490085636 від 04.09.2008 року, підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення ним у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз`яснені і зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, а також з графіком погашення заборгованості, про що свідчить його підпис (а.с. 5-6).

Як вже зазначалось вище згідно виписки по особовим рахункам 04.09.2008 р. ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 13580,49 доларів США (а.с. 22).

З розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 20-21) вбачається, що за кредитним договором № 490085636 від 04.09.2008 року у період з вересня 2008 року по липень 2014 року ОСОБА_1 здійснював платежі як по тілу кредиту, так і по відсотках, чого не заперечувалося стороною відповідача.

ОСОБА_1 погодився з умовами кредитного договору, в тому числі в частині, що стосуються повернення кредиту та відсотків, підписавши кредитний договір та додатки (графік) до нього особисто і без застережень, не відмовився від його виконання, а тривалий час регулярно здійснював платежі як по тілу кредиту, так і по відсотках у визначених банком розмірах.

Твердження відповідача, що Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 490085636 від 04.09.2008 року має бути нотаріально посвідченим, отже є недійсним, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.639 ЦК України Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У ЦК України відсутня стаття, в якій би перелічувалися правочини, що підлягають нотаріальному посвідченню. Такі вимоги «розпорошені» по всьому тексту ЦК України і в інших законах та стосуються, зокрема: довіреності на вчинення правочинів, які потребують нотаріального посвідчення (ч. 1 ст. 245 ЦК); довіреності, що видається в порядку передоручення (ч. 2 ст. 245 ЦК); договору іпотеки, застави космічних об`єктів (ч. 1 ст. 577 ЦК, ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу»; правочину щодо заміни кредитора в зобов`язанні, якщо правочин, на підставі якого виникло це зобов`язання, підлягав нотаріальному посвідченню (ст. 513 ЦК); договору про створення акціонерного товариства, якщо воно створюється фізичними особами (ч. 2 ст. 153 ЦК); договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна та про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності (ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 367, ч. 3 ст. 370, ч. 4 ст. 372 ЦК); договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна (ст. 657 ЦК); договору дарування нерухомої речі та валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частини 2 та 5 ст. 719 ЦК); договору ренти (ч. 2 ст. 732 ЦК); договору довічного утримання (догляду) (ч. 1 ст. 745 ЦК); договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), який укладається строком на три роки і більше (ч. 2 ст. 793 ЦК); договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи (ч. 2 ст. 799 ЦК); договору оренди житла з викупом (ч. 2 ст. 811 ЦК); договору позички транспортного засобу, в якому хоча б однією стороною є фізична особа (ч. 4 ст. 828 ЦК); договору управління нерухомим майном (ч. 2 ст. 1031 ЦК); заповіту (ч. 2 ст.1?247 ЦК) та правочинів щодо прийняття та відмови від прийняття спадщини; договору про зміну черговості права на спадкування (ч. 1 ст. 1259 ЦК); спадкового договору (ст. 1304 ЦК) та ін.

Нотаріальне посвідчення правочину не робить його окремою формою, а є різновидом письмової форми. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від інших правочинів, учинених без такого посвідчення (як іноді кажуть у простій письмовій формі) лише тим, що спеціально уповноважена посадова особа нотаріус здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис.

Враховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому деякий час виконував його умови, протягом дії кредитного договору не звертався до банку з пропозицією про внесення будь яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що позовні вимоги стосуються питання стягнення заборгованості за кредитним договором і ніяким чином не порушують питання звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Водночас незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Після закінчення строку кредитування або після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів та неустойки за кредитним договором. У такому випадку права кредитора захищаються статтею 625 ЦК України.

Уперше Велика Палата Верховного Суду прийшла до такого висновку у своїй Постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. У зазначеному судовому рішенні суд розділив поняття «строк договору» та «строк/термін виконання зобов`язання». Колегія суддів зазначає, що зазначені строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором.

На підставі цього Верховний Суд проводить аналіз статей 1048 та 1050 ЦК України у яких зазначено, що позикодавець має право нараховувати на суму позики проценти, а у випадку обов`язку повертати позику частинами та за умови прострочення сплати чергової частини кредитор має право вимагати повернення всієї позиченої суми та нарахованих на цей час процентів. Аналізуючи зазначені статті, Велика Палата прийшла до висновку, що у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати.

У подальшому зазначений висновок щодо неможливості нарахування процентів передбачених кредитним договором був підтриманий Великою Палатою у своїх Постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду 5 квітня 2023 року розглянула справу №910/4518/16 та зробила правовий висновок щодо правомірності нарахування банками процентів за користування кредитом після закінчення дії договорів.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 - Відповідач 1, був укладений кредитний договір № 490085636 від 04.09.2008 року (ар.с.5), відповідно якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 13580,49 доларів США, зі сплатою 18, 5% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості - 04.09.2015 року.

Таким чином проценти за «користування кредитом» нараховані після 04.09.2015 року вважаються такими, що нараховані поза межами строку кредитування.

Як слідує з наданих позивачем розрахунків, проценти за період поза межами строку кредитування він нараховує саме як проценти за «користування кредитом», а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, про це чітко вказано в розрахунку заборгованості за кредитом (ар.с.20).

Установивши, що проценти за «користування кредитом» нараховані, зокрема, поза межами строку кредитування, суд врахував правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 у справі №910/4518/16, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 і від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, та прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів, нарахованих банком за період з після 04.09.2015року в сумі 1659,77 доларів США.

Відповідно до частини другої ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме в частині стягнення з ОСОБА_3 , на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» заборгованості за кредитним договором № 490085636 від 04.09.2008 року у розмірі 5996,01 доларів США, яка складається з наступного:

-заборгованість за кредитом 4930,90 доларів США,

-заборгованість за відсотками 1065,11 доларів США.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розрахунок судового збору:

7655,78 дол США х 25,6957 (курс долара на момент подачі позову) =196720,63грн.

5996,01 доларів США х 25,6957 =154071,67грн.

154071,67х 2976,06 / 196720,63 = 2330 грн. 85коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс-Банк», , знаходиться за адресою: 03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 100 до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490085636 від 04.09.2008 року на загальну суму 5996,01 доларів США, яка складається з:

-заборгованість за кредитом 4930,90 доларів США,

-заборгованість за відсотками 1065,11 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 2330 грн. 85коп.

В частині позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2023 року

Суддя І.М. Юрченко