ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/6193/20 Номер провадження 22-ц/814/4808/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів: Обідіної О.І., Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2023 року, повний текст якого складено 27.09.2023, по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Венглюк Тетяни Василівни про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У серпні 2020 року звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив скасувати рішення №53494155 від 06.08.2020 року державного реєстратора департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Т.В. про відмову йому у державній реєстрації за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 та забов`язати державного реєстратора департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Т.В. здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним на підставі поданих ним 31.07.2020 року документів.

В обґрунтування позову вказував, що 06.08.2020 року державним реєстратором департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Т.В. винесено рішення про відмову у державній реєстрації за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для звернення до державного реєстратора стало те, що 17.09.2010 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір позики за яким він надав у борг 7920 доларів США. Даний договір був нотаріально посвідчений. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 17.09.2010 року ОСОБА_2 передала йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з не виконанням зобов`язання за договором позики, він звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Венглюк Тетяни Василівни про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов слід задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на правовідносини, що випливають із договору позики не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Окрім того, судом першої інстанції не зазначено в чому саме полягає невідповідність поданих ним документів.

Вважає, що рішення державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації є необгрунтованим.

Від представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив її залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав у борг 7920 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. від 17.09.2010 року за №2907 згідно якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Районними судом також встановлено, що представником позивача подано заяву №40763986 щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. від 17.09.2010 року за №2907 та договору про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Венглюк Т.В. від 06.08.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що подані ОСОБА_1 документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також державний реєстратор посилається на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Окрім того, при винесенні оскаржуваного рішення державним реєстратором встановлено, що у ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відсутнє інше нерухоме майно.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що рішення про відмову в державній реєстрації права власності від 06.08.2020 року є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Із матеріалів справи вбачається, що згоди на відчуження спірного майна ОСОБА_2 не давала, а тому у державного реєстратора були відсутні підстави для проведення державної реєстрації квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що на дані правовідносин не поширюється ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.

Із матеріалів справи вбачається, що при винесенні рішення про відмову у вчиненні державної реєстрації на спірну квартиру державним реєстратором було встановлено, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відсутнє інше нерухоме майно.

За таких обставин державний реєстратор правомірно відмовив ОСОБА_1 у державній реєстрації квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, районний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19.12.2023 р.

Головуючий суддя О.В. Чумак

Судді О.І.Обідіна

Л.І. Пилипчук